П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/5475/20	
Головуючий в 1 інстанції: Фульга А. П.
          
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
          головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
          суддів                                          -            Вербицької Н.В.
                                                                             -           Кравченка К.В.   
          розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №400/5475/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1  про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,- ,

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

           30 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 ,  в якому позивач просить суд:
          - визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо затримки розрахунку при звільненні за речове майно; 
          - зобов`язати військову частини НОМЕР_1  здійснити виплату  середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за речове майно у розмірі 31703,00 грн..
          В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що на день виключення зі списків особового складу військової частини, з 11.09.2020 року виникла заборгованість з виплати компенсації за неотримане речове майно. Компенсація за неотримане речове майно виплачена тільки 30.10.2020 року, тобто через 49 днів з дня виключення із списків військової частини. Оскільки військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не проведено своєчасно розрахунок з позивачем при звільненні з військової частини, не виплачено у день виключення зі списків частини грошової компенсації за неотримане речове майно, то з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні  в сумі 31 703,00 грн.
          Відповідач позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, обґрунтовуючи правову  позицію зазначав, що грошова компенсація за неотримане речове майно виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби. Крім того, грошова компенсація за неотримане речове майно є одноразовою грошовою соціальною виплатою та не відноситься до складових грошового забезпечення військовослужбовця, носить разовий компенсаційний характер. Тому, вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в даному випадку не застосовуються.
          Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року у задоволені позову відмовлено.
          Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі та прийняти нове, яким задовольнити його позов. 
          Апелянт зазначав, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі дійшов помилкового висновку, що положення статей 116, 117 КЗпП України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки останні суперечить правовій позиції Верховного суду наведеній у постанові від 30.11.2020 року по справі №480/3105/19.
          Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
          Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА
          
           ОСОБА_1  проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за станом здоров`я позивача було звільнено з військової служби та призначено пенсію за вислугу років.
           11.09.2020 року наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 11.09.2020 року №177 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідно до п.п. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).
          Під час звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, відповідачем не проведено повного розрахунку щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
           11.09.2020 року на адресу начальника речової служби управління тилового забезпечення логістики Командування повітряних Сил Збройних Сил України надіслано заявку на виділення кошторисних призначень та коштів для проведення виплати грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу відповідно до Порядку №178, а також витяг з наказу про звільнення.
           26.10.2020 року до військової частини НОМЕР_1 надійшла телеграма про розподіл та виділення коштів для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
           30.10.2020 року ОСОБА_1 була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно в повному обсязі. При цьому позивачу компенсовано податок з доходів фізичних осіб на суму 4880,47 грн. та утримано військовий збір 406,71 грн., згідно вимог податкового законодавства, і фактична виплата становить 26 707,02 грн., що підтверджується роздавальною відомістю №3 на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно звільненим військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 у жовтні 2020 року, платіжним дорученням №705 від 28.10.2020 року та зведеним реєстром виплат №27 від 28.10.2020 року на перерахування грошової компенсації за неотримане речове майно за жовтень 2020 року. 

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

          Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
          Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
          Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
          Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Згідно з ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
          Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться   в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
          Частиною першою статті 117 КЗпП визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
          Частиною другою статті 117 КЗпП передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив: Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої   статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені   статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
          Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
          Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
          Як встановлено із матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 30.10.2020 року згідно з випискою банку, а тому в/ч НОМЕР_1 зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки обрахований відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок №100).
          Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
          За пунктом 8 вищеназваного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .
          В свою чергу, відповідно до пункту 7 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого   наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197) за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
          Таким чином, при визначенні середньоденного заробітку позивача слід використовувати календарні дні, а не робочі дні.
          Згідно з випискою по картковому рахунку позивачеві 30.10.2020 року виплачено грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно в сумі 26 707,02 грн.
          Таким чином, відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.
          За два останні повні місяці позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення за липень 2020 року (13 690,00 грн.) та за серпень 2020 року (13 690,00 грн.), що становить за два місяці, тобто які передують події, з якою пов`язаний обов`язок з виплати суму 27 380,00 грн. 
          Протягом цих двох місяців було 62 календарні дні. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 27 380,00 : 62 = 441,61 грн.
          За період з 11.09.2020 року по 30.10.2020 року було 49 календарних дні, а тому, середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, становить 21 638 грн. (441,61 грн. х 49).
          Щодо визнання протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні колегія суддів зазначає наступне. 
          Як вбачається з матеріалів справи, а саме додатку до відзиву (Лист до В/Ч НОМЕР_2 ) був направлений військовою частиною НОМЕР_1 до Начальника речової служби управління тилового забезпечення логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України 11.09.2020 року, що спричинило виплату компенсації за речове майно не на дату звільнення його зі служби (11.09.2020 року) та порушило строки виплати належних при звільненні працівникові сум передбачених статтею 116 КЗпП та настання через це відповідальності відповідно до вимог статті 117 КЗпП.
          З огляду на зазначає, колегія суддів вважає, що відповідачем вживались дії щодо проведення повного розрахунку при звільненні.
          Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
          Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
          Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
          Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
          Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
          Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.
          Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 317; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 

ПОСТАНОВИВ :

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року скасувати, по справі №400/5475/20 постановити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
          Стягнути  з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1  компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати компенсації за речове майно) за період з 11.09.2020 року до 30.10.2020 в сумі 21638 грн.
          У  решті позовних вимог відмовити.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Кравченко К.В.   Вербицька Н.В.