Справа № 303/2487/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        05 липня 2021 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,
за участі секретарки судового засідання Мацоли О.-Д. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в особі представника Гребенюка Олександра Сергійовича до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представниці Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 серпня 2020 року, ухвалене суддею Гутій О. В.,
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК” в особі представника Гребенюка О.С. (далі – АТ КБ “ПРИВАТБАНК”, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву б/н від 12.01.2019. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у цій анкеті-заяві. Також указаною заявою ОСОБА_1 підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в банку, які були надані їй у письмовій формі. Водночас доказом укладення між сторонами кредитного договору свідчить користування відповідачкою картковим рахунком і використання нею кредитних коштів.
Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 повинна здійснювати погашення заборгованості щомісяця, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками згідно з умовами договору. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах установленого кредитного ліміту. 
Однак ОСОБА_1 узятих на себе зобов`язань належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 16.04.2020 у неї перед банком виникла заборгованість у розмірі 38 446,35 грн, яка складається з: - 25 972,21 грн простроченого тіла кредиту; - 10 167,17 грн відсотків за прострочений кредит; - 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 806,97 грн штрафу (процентна складова).
Посилаючись на те, що відповідачка зазначену заборгованість не погасила, а тому банк просив стягнути з неї на свою користь заборгованість у розмірі 38 446,35 грн, а також 2 102 грн судових витрат по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 серпня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВТАБАНК» до ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представниця АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Крилова О.Л. подала на нього апеляційну скаргу внаслідок порушенням судом норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. 
Скарга мотивована тим, що місцевим судом належним чином не звернуто уваги на не заперечення відповідачкою факту укладення цього кредитного договору і нарахованою за ним їй заборгованості, ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які розміщені на сайті банку, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується власноручним її підписом у цій заяві.
Стверджувала, що відповідно до паспорту споживчого кредиту (довідки про умови кредитування), доданого до позовної заяви, відповідачку під розпис було ознайомлено з базовою відсотковою ставкою за користування кредитом (43% річних), а при порушення зобов`язань – 86,4 % річних, та ознайомлено її з розмірами штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань понад 30 днів.
Зазначала апелянтка і те, що суд першої інстанції неправильно витлумачив положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки відсутність підпису позичальниці на умовах, правилах і тарифах банківських послуг, не свідчать про не укладення даного кредитного договору. Натомість наявна в матеріалах справи виписка з банківського рахунку свідчить про користування ОСОБА_1 кредитними коштами, а погашення нею частково заборгованості доводить погодження з умовами кредитування і наявною заборгованістю. 
Посилаючись на наведені обставини просила оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов банку задовольнити, а також вирішити питання про судові витрати.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу банку відповідачка ОСОБА_1 не скористалася. 
У судовому засіданні представниця позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, з підстав наведених у ній.
Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена, а тому її неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідачки, пояснення представниці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2 та 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту укладення між сторонами кредитного договору, а відтак є відсутні взагалі правові підстави для стягнення із ОСОБА_1 заявленої банком заборгованості.
Проте колегія суддів у повній мірі з такими висновками місцевого суду погодитися не може, оскільки таких суд дійшов із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права з огляду на таке. 
Судом установлено, що 12.01.2019 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у позивача. Ця анкета-заява на трьох аркушах, окрім особистих і сімейних даних відповідачки, не містить ані бажаного розміру отримання нею кредиту, ані розміру відсоткової ставки, ані відповідальності за можливе порушення зобов`язань (а.с.13,13 на звороті,14).
Цього ж дня, тобто 12.01.2019, позивач під розпис ознайомив ОСОБА_1 про умови кредитування, що стверджується «паспортом споживчого кредитування/довідкою про умови кредитування», однак з актуальністю такої інформації лише з 12.01.2019 по 27.01.2019 (а.с.15,16).
Як убачається з позовної заяви, довідок банку про відкритті ОСОБА_1 картки та їх ліміт (а.с.11,12), розрахунку заборгованості (а.с.6), виписки про рух коштів (а.с.10 на звороті), то 12.01.2019 відповідачці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» видано картку № НОМЕР_1 з терміном дії до листопада 2022 року із нульовим кредитним лімітом, що свідчить про ненадання їй 12.01.2019 банком жодних кредитних коштів.
Лише згодом та після закінчення 27.01.2019 терміну дії актуальної інформації «паспорту споживчого кредитування/довідки про умови кредитування», ОСОБА_1 майже через місяць - 21 лютого 2019 року позивачем було видано іншу картку № НОМЕР_2 зі строком дії до вересня 2022 року та надано їй кредитні кошти з лімітом у розмірі 15 000 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи випискою про рух коштів та зазначеними вище довідками банку.
Будь-яких доказів того, що станом на 21.02.2019 під час видачі відповідачці іншої картки (яка за загальним правилом видається лише під особистий власноручний підпис її користувача) і кредитних коштів у розмірі 15 000 грн, банк ознайомив ОСОБА_1 з актуальною інформацією про умови кредитування, у тому числі під розпис, матеріали справи не містять, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині про ознайомлення відповідачку під розпис з умовами кредитування (паспорт споживчого кредиту/довідка про умови кредитування) саме станом на 21.02.2019, тобто на фактичний час одержання кредиту. 
Водночас наявні в матеріалах справи витяги з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», умов і правил надання банківських послуг ПриватБанк не містять підпису відповідачки та вони не є датованими і не відображають відомостей про період їх чинності, а саме: 1) чи на час підписання ОСОБА_1 анкети-заяви 12.01.2019; 2) чи на час отримання відповідачкою другої картки і кредитних коштів 21.02.2019; 3) чи на час унесення позивачем 01.03.2019 змін до умов і правил, як це безпосередньо вказано в позовній заяві; 4) чи на час звернення з позовом до суду 18.05.2020 (а.с.17-59). 
Між сторонами в цій справі виникли правовідносини у сфері споживчого кредитування.
Згідно з частинами першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції чинній на час підписання анкети-заяви ОСОБА_1 12.01.2019) правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин є таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом частин перших статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями частин першої та другої ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України (в редакції чинній на час підписання відповідачкою анкети-заяви) регламентувалось, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною другою статті 1054 ЦК України констатовано, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім простроченого тіла кредиту у розмірі 25 972,21 грн, хоча кредитний ліміт є тільки 15 000 грн, стягнути ще заборгованість за процентами, яка утворилась станом на 16.04.2020 згідно з пунктом 2.1.1.2.12. у редакції умов і правил, яка почала діяти тільки з 01.03.2019, а також штрафи відповідно до пунктів 2.1.1.7.5, 2.1.1.7.6 умов та правил банківських послуг.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, анкети-заяви та «паспорту кредитного споживання/довідки про умови кредитування» актуальну лише з 12 по 27 січня 2019 року, посилався на витяг з тарифів банку та витяг з умов та правил надання батьківських послуг у ПриватБанку, які розміщені на сайті (https://www.privatbank.ua), як невід`ємними частинами спірного договору. При цьому, як вже вище зазначалось, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з умов та правил розуміла ОСОБА_1 та ознайомилась і погодилась із ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Окрім того, роздруківка зі сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.
Отож, колегія суддів уважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (https://www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з умов та правил у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.
Подібні висновки містяться й у правових висновках суду касаційної інстанції, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 414/496/20 (провадження № 61-13318св20), які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що матеріали справи не містять відповідних доказів, що саме додані до позовної заяви витяги з умов та правил надання банківських послуг, з тарифів, які надав позивач, а тим паче після внесених принаймні 01.03.2019 змін і на які банк посилався у позові, відповідачка розуміла та ознайомилася з ними заздалегідь (наперед) у часі як на час підписання анкети-заяви 12.01.2019, так і під час одержання кредитних коштів 21.02.2019.
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Водночас положеннями частин 1, 4 ст.12, частин 1-3 ст. 13 ЦПК України регламентовано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із учиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За загальним правилом суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасником справи, збирання доказів не є обов`язком суду та учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Заразом колегія судів ураховує як рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 (справа № 1-26/20111), так і усталену практику Верховного Суду з приводу наявності у споживчих кредитних правовідносинах найслабшої сторони - споживача. А відтак доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не заперечила наявну заборгованість і це автоматично є однією з підстав для задоволення позову, апеляційний суд поза розумним сумнівом відхиляє, оскільки матеріали справи не містять жодних відомостей про визнання чи часткове визнання або заперечення відповідачкою позову, в жодному судовому засіданні судів першої та апеляційної інстанції вона чи її представник участі не брали та її позицію з приводу заявленого позову матеріали справи не містять.
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що між сторонами в даному випадку виникли правовідносини, однак між ними не укладено кредитний договір на тих умовах, про які стверджує позивач у своїй позовній заяві, що також спростовує доводи апеляційної скарги про презумпцію правомірності правочину на підставі ст. 204 ЦК України, оскільки положення цієї статті не можуть застосовуватись до не укладеного належним чином правочину.
Отже, колегія суддів дійшла переконання, що з відповідачки ОСОБА_1 підлягає стягненню лише тіло наданого їй та використаного нею кредиту у розмірі 15 000 грн, оскільки: - після 26.02.2019 їй кредитний ліміт не збільшувався, а навпаки 16.05.2019 був зменшений до 11 980 грн, а 31.12.2019 - до 0 грн (а.с.11); - банком нараховані їй 10 167,17 грн відсотків за прострочений кредит; - банком не доведено правову підставу 25 972,21 грн простроченого тіла кредиту при кредитному ліміті в 15 000 гривень з одночасним нарахуванням ще понад 10 000 грн відсотків за користування кредитом.
Права банку в даному випадку підлягають захисту в порядку ст. 625 ЦК України, однак з такими вимогами у цій справі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не звертався, що не перешкоджає позивачу звернутися з окремим позовом до ОСОБА_1 . 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 376 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.
На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_1 слід частково стягнути понесені позивачем-апелянтом судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 230,16 гривень. 
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представниці Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 серпня 2020 року скасувати.

Позовну заяву заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 12.01.2019 у розмірі 15 000 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 230,16 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 липня 2021 року.
 
Суддя-доповідачка

Судді