ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1702/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Гарник К.Ю.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  06 вересня 2021 року                                                                                           м. Київ

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
          головуючий суддя                              Грибан І.О.,
          судді:                                                  Ключкович В.Ю.,
                                                            Парінов А.Б.,

          розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними, зобов"язання вчинити дії, 
У С Т А Н О В И В :

           ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Пенсійного фонду України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, у якому просила:
          - визнати протиправними та незаконними дії Пенсійного фонду України щодо застосування положень частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при виконанні рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року №520/12764/19;
          - за наслідками розгляду справи - направити окрему ухвалу в порядку статті 249 КАС України на адресу відповідача та (або) Міністерства соціальної політики України з метою недопущення порушення прав та законних інтересів позивача у подальшому;
          - зобов`язати відповідача здійснити заходи контролю до підконтрольного територіального підрозділу органу пенсійного забезпечення (Головне управління ПФУ в Харківській області) з метою недопущення порушення його права на пенсійне забезпечення.
          В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі №520/12764/19 було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з серпня 2014 року по теперішній час, в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць - допустити до негайного виконання. Позивач стверджує що, рішення суду станом на 20 січня 2021 року не виконано, у зв`язку з чим вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, у відповіді останнє повідомило, що виплата пенсії за рішення суду відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» буде проводитись згідно частини 1 статті 46 цього Закону. Проте, позивач зазначає, що мотивувальна рішення суду містить посилання на те, що вини позивача у наявні сумі заборгованості з пенсійних виплат не має, а тому строки виплати нарахованої суми пенсії, які встановлені статті 46 Закону не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин. У зв`язку з тим, що до завдань Пенсійного фонду України відноситься здійснення контролю за територіальними органами Пенсійного фонду України вимог чинного законодавства з питань пенсійного забезпечення, позивач 21 грудня 2020 року звернулась до відповідача зі скаргою, в якій зазначена конкретна вимога в частині здійснення контролю за дотриманням Головним управління Пенсійного фонду України в Харківській області вимог Закону, які полягають у недопустимості застосування пункту 1 статті 46 Закону при виконанні рішення суду. Листом від 19 січня 2021 року №1541-32672/Ш-03/8-2800/21, як вказує позивач, відповідач фактично зазначив про відсутність в діях Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області порушення вимог законодавства, про відсутність вини управління у невиплаті позивачу пенсії у період з 2014 по 2019 роки та про відсутність підстав для застосування частини 2 статті 46 Закону. Позивач не погоджується з доводами, викладеними у вказаному листі відповідача, оскільки рішення суду не виконується тривалий час, а відповідач ігнорує приписи цього рішення суду, його мотивувальну частину та не вчиняє жодних заходів  в частині контролю за законністю дій свого територіального управління.
          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено. 
          Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернулась до суду з апеляційною скаргою та посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги адміністративного позову у повному обсязі. 
          Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не надав належної оцінки фактичним обставинам справи, зокрема не встановив, що рішення суду не виконується тривалий час, а відповідач ігнорує приписи рішення суду, його мотивувальну частину та не вчиняє жодних заходів  в частині контролю за законністю дій свого територіального управління
          Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
          У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області наголошує на тому, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі №520/12764/19 управлінням виконано в добровільному порядку, а саме, в лютому 2020 року позивачу одночасно з поточною виплатою пенсії та виплачено пенсію в межах одного місяця у сумі 1695,00 грн, а саме за листопад 2016 року; нараховано суму доплати, за вищезазначеним рішенням суду, виплата якої буде проводитись з урахуванням ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 24.09.2020 відповідно до положень ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
          Відзив на апеляційну скаргу від Пенсійного фонду України до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.
          Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
          Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  позивач є пенсіонером, якій пенсія призначена за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, як внутрішньо переміщена особа.
          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі №520/12764/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, яке набрало законної сили, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01 серпня 2014 року по 30 листопада 2019 року та допустити негайне виконання у межах платежі за один місяць.
          З матеріалів справи убачається, що 23 листопада 2020 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою щодо виконання рішення суду, у відповідь на яку листом від 08 грудня 2020 року №2000-0212-8/101272 управління повідомило позивача про те, що виплата пенсії буде проводитись відповідно до пункту 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у грудні 2020 року буде виплачено за період з 01 серпня 2014 року по 31 серпня 2015 року у сумі 22     388,36 грн за датою виплати - 22 число. В подальшому, щомісячно з 01 січня 2021 року буде проводитись виплата заборгованості за один місяць до повного погашення боргу у розмірі 145     036,52 грн за період з 01 травня 2015 року по 30 листопада 2019 року.
          Не погоджуючись з такою відповіддю управління, позивач подала до Пенсійного фонду України відповідну скаргу на бездіяльність посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якій просила негайно виконати вимоги рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року №520/12764/19 та ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року без застосування положень частини 1 статті 46 Закону, без застосування розстрочки або відстрочки тощо.
          Листом від 19 січня 2021 року №1541-32672/Ш-03/8-2800/21 Пенсійний фонд України повідомив позивача про те, що фондом розглянуто звернення позивача від 21 грудня 2020 року, також повідомлено, що детальні роз`яснення з порушених питань надані листом Пенсійного фонду України від 22 грудня 2020 року №31879-30331/Ш-03/8-2800/20 та повторно повідомлено, що виплата пенсії, нарахованої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі №520/12764/19 та ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року у справі №520/12764/19, здійснюється з 01 грудня 2020 року, з урахуванням порядку виплати, визначеного другим реченням частини першої статті 46 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
          Вважаючи протиправними дії відповідача, які полягають у застосуванні положень частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при виконанні рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року №520/12764/19, позивач звернулась до адміністративного суду з даним позовом.
          Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, визначеному КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
          Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
          Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
          Згідно до ч. 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
          Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
          Відтак, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
          При цьому слід зазначити, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. 
          З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
          З матеріалів справи убачається, що позивач, звертаючись до адміністративного суду з вказаною позовною заявою, посилається на те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області не виконується рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року, яке набрало законної сили, у справі №520/12754/19, у зв`язку з чим, 21 грудня 2020 року вона звернулась зі скаргою до Пенсійного фонду України. Пенсійним фондом України за результатом розгляду звернення (скарги) позивача надано відповідь від 19 січня 2021 року.
          Позивач стверджує, що порушення її прав полягає саме в невиконанні рішення суду, яке набрало законної сили та застосуванні Пенсійним фондом України при виконанні рішення суду положень частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
          Колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять жодних відомостей, що саме на Пенсійний фонд України рішенням суду було покладено обов`язок в частині виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01 серпня 2014 року по 30 листопада 2019 року. Натомість, з матеріалів справи слідує, що такий обов`язок покладено на Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, тобто, на територіальний орган, в якому позивач перебуває на обліку.
          Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено, що саме Пенсійним фондом України були застосовані положення пункту 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при виконанні рішення суду.
          Щодо незгоди позивача зі змістом листа Пенсійного фонду України від 19 січня 2021 року №1541-32672/Ш-03/8-2800/21, колегія суддів зазначає таке. 
          З матеріалів справи убачається, що відповідь Пенсійного фонду України від 19 січня 2021 року №1541-32672/Ш-03/8-2800/21 була надана позивачу відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».
           Колегією суддів встановлено, що позивач, оскаржуючи таку відповідь посилається на положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з огляду на що, колегія суддів не вбачає правових підстав для надання правової оцінки самому змісту цього листа, оскільки це не є предметом спору в даній адміністративній справі у розумінні вимог Закону України «Про звернення громадян».
          Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити заходи контролю до підконтрольного територіального підрозділу органу пенсійного забезпечення (Головне управління ПФУ в Харківській області) з метою недопущення порушення його права на пенсійне забезпечення, колегія суддів зазначає таке.
          Згідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
          Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (в редакції Закону, що діяла на момент звернення позивача з заявою про призначення пенсії) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого     статтею 26     Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
          Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до     Закону України     «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.
          У відповідності до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
          У підпунктах 6, 17 пункті 4 Положення передбачено, що Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань організовує, координує та контролює роботу територіальних органів щодо здійснення контролю за додержанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески) та інших платежів, за достовірністю документів, поданих для призначення пенсії, та відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, призначенням (перерахунком) і виплатою пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та іншими виплатами, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, інших джерел, визначених законодавством; здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю Пенсійного фонду України, його територіальних органів, а також підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Пенсійного фонду України.
          Колегія суддів погоджується з твердженнями позивача, що саме на Пенсійний фонд України покладено обов`язок щодо здійснення контролю за додержанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, але суд зауважує, що в даному випадку позивач не погоджується з тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області не виконується рішення суду, яке набрало законної сили, в частині виплати суми заборгованості за нарахованою, але не виплаченою сумою пенсійних виплат. Виходячи із змісту позовної заяви, враховуючи підстави та предмет позову, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для зобов`язання відповідача здійснити заходи контролю до підконтрольного територіального підрозділу органу пенсійного забезпечення (Головне управління ПФУ в Харківській області) з метою недопущення порушення права позивача на пенсійне забезпечення.
          Щодо заяви апелянта про направлення окремої ухвали в порядку статті 249 КАС України на адресу відповідача та (або) Міністерства соціальної політики України з метою недопущення порушення прав та законних інтересів позивача у подальшому, колегія суддів зазначає наступне.
          Частиною 1 статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
          Приписами ч.1 статті 383 КАС передбачено, що особа - позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
          Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
          Такі вимоги закону щодо обов`язковості виконання судових рішень та контролю з боку суду за його виконанням відповідають Рекомендаціям Ради Європи в галузі адміністративного судочинства та адміністративного права.
          Так, в Рекомендації REC (2003) 16 Комітету Міністрів державам-членам щодо виконання адміністративних і судових рішень у сфері адміністративного права, яка була прийнята Комітетом Міністрів 9 вересня 2003 року на 851 нараді зазначено, що враховуючи необхідність забезпечення довіри приватних осіб до адміністративної і судової системи і, з огляду на це, також необхідність забезпечення виконання як рішень адміністративних органів, які покладають обов`язки на приватних осіб, так і судових рішень у сфері адміністративного права, які визначають права приватних осіб. Дієвість правосуддя вимагає виконання судових рішень у сфері адміністративного права, особливо, коли вони стосуються адміністративних органів; нагадуючи у зв`язку з цим про права, які захищає Європейська конвенція з прав людини, невід`ємною частиною яких є виконання судових рішень у межах розумного строку.
          У постанові від 22 серпня 2019 по справі № 522/10140/17 Верховний Суд підкреслив, що зазначені правові норми КАС мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання чи неналежне виконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з виконанням чи невиконанням судового рішення в цій справі.
          Наявність у КАС спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.
          Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення належним чином.
          Обраний же позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно неналежного виконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати відповідача виконувати рішення суду у певний спосіб шляхом ухвалення нового судового рішення.
          Належним способом захисту прав позивача у спірних відносинах є звернення до суду із заявою про визнання неправомірними дій відповідача в рамках процедури судового контролю.
          Відтак, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.
          Отже, позивач у цій справі, обравши спосіб захисту шляхом подання нового позову, не врахував того, що спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення, що в силу вже згаданих приписів статей 382, 383 КАС пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
          Таким чином, на переконання колегії суддів, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.
          Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.
          Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову та не підтвердження матеріалами справи.
          Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
          Таким чином, суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
          Відповідно до п.1 ч.1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст. ст. 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
          Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

          Головуючий суддя                                                                      І.О. Грибан

          Судді                                                                                          В.Ю. Ключкович

                                                                                                    А.Б. Парінов
          (повний текст постанови складено 06.09.2021р.)