ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Харків
26 липня 2021 року
справа № 644/7083/19
провадження № 22-ц/818/2715/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кругової С.С.,
суддів Маміної О. В., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря Кучер Ю.Ю.

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкокд у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, встановлення способу участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 ,  яка діє в інтересах  ОСОБА_2 на  рішення  Орджонікідзевського районного  суду міста Харкова від  28 січня 2021 року,
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 позивач в особі представника позивача – адвоката Кіян А.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, встановлення способу участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними, в якому просить суд усунути перешкоди ОСОБА_5 , громадянину Австрії, у вихованні та спілкуванні з доньками - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Здійснити зазначене шляхом встановлення наступного способу участі ОСОБА_8 у вихованні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та у спілкуванні з ними, а саме: ОСОБА_9 має право на пряме та безперешкодне спілкування зі своїми доньками сам на сам та без участі матері ОСОБА_2 та/або її представників у визначених позивачем місцях в Україні чи за кордоном, включаючи місце фактичного перебування позивача, місце фактичного проживання позивача в Республіці Австрія, місцях де проходитиме відпочинок або оздоровлення дітей та в інших місцях в наступні проміжки часу та в наступному порядку: 

щомісяця з 08-00 год. суботи до 20-00 год. наступної за нею неділі; 

щороку протягом всього календарного місяця липня та двічі на рік протягом всього часу осінніх та зимових канікул згідно встановленого навчальним закладом, які відвідують ОСОБА_10 та ОСОБА_11 графіку;

в день побачень з доньками батько забиратиме їх з дому чи з навчального закладу особисто; повернення доньок додому здійснюється батьком особисто; 

ОСОБА_9 також має право на спілкування зі своїми доньками способами, які не передбачають фізичного спілкування, зокрема телефоном та іншими доступними засобами зв`язку щодня з 08-00 год. по 21-00 год., окрім часу, коли діти перебувають в навчальному закладі. 

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_5 у спілкуванні з доньками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у спосіб та в порядку, що визначені судовим рішенням.
В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач є громадянином Республіки Австрія, з 2008 року спільно проживав, без реєстрації шлюбу, із ОСОБА_2 . Сім`я проживала в Австрії у місцях Охлсдорф та Відень. За час шлюбних відносин у сторін в Австрії народились доньки: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З часом стосунки між сторонами погіршилися, сімейне життя та спільне проживання не склалося, в лютому 2014 року відповідач прийняла самостійне рішення про залишення місця проживання в Австрії та без попередження та згоди позивача переїхала до України. Востаннє ОСОБА_9 бачився з доньками у м. Львові в червні 2015 року. Після останнього побачення адреса місця проживання дітей у м. Львові, а саме: АДРЕСА_2 , була змінена. Оскільки відповідач розірвала всі контакти з позивачем, не повідомила про місце проживання дітей, він неодноразово впродовж 2015-2017 років приїздив за зазначеною адресою разом з перекладачем, однак двері квартири ніхто не відчиняв.
Відтак з червня 2015 року позивач втратив зв`язок із дітьми. Намагання позивача здійснити грошові перекази для дітей в Україну, а також надіслати їм речі поштовими відправленням, які придбавались для дітей, згодом повертались йому назад з підстав відсутності адресата за вказаним місцем проживання. Разом з тим у квітні 2016 року відповідач звернулась до Дворічанського райсуду Харківської області із позовом до ОСОБА_8 в якій просила стягнути з нього аліменти на утримання дітей в розмірі 20000 грн. щомісячно до досягнення ними повноліття, стягнути аліменти за минулий період та позбавити ОСОБА_8 батьківських прав відносно доньок. 
02.07.2017 року рішенням Дворічанського райсуду Харківської області відмовлено в задоволенні позову. Апеляційний суд Харківської області за скаргою ОСОБА_2 26.02.2018 року в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий період та позбавлення батьківських прав відмовив, вимогу про стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі 20000 грн. щомісячно до досягнення дітьми повноліття – задовольнив. Однак позивач ані від державного виконавця, ані від ОСОБА_2 банківські реквізити для перерахування аліментів не отримав. Позивач неодноразово звертався з письмовими листами до відповідача з проханням визначити дату зустрічі з дітьми зручну для всіх, однак відповіді не отримав. В 2019 році позивач звертався до Служби у справах дітей Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області та Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради із листами щодо сприяння в отриманні банківських реквізитів для сплати аліментів, про надання інформації щодо поточного місця проживання дітей, проведення обстеження умов проживання дітей. Також звертався до ГУНП в Харківській області з приводу розшуку дітей. Однак позитивної відповіді не отримав. У зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з зазначеним позовом.
Рішенням Орджонікідзевського районного  суду міста Харкова від  28 січня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_12 , громадянину Австрії, у вихованні та спілкуванні з доньками - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення наступного способу участі ОСОБА_3 у вихованні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та у спілкуванні з ними, а саме: один раз на місяць, кожні другі вихідні календарного місяця з 08 год. 00 хв. суботи до 20 год. 00 хв. наступної за нею неділі в присутності матері ОСОБА_2 . 

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_12 у спілкуванні з доньками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у спосіб та в порядку, що визначені судовим рішенням. В іншій частині вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1536.80 грн.
Судове рішення мотивовано тим, що суд вважає безпідставним посилання представника відповідача на те, що позивач не має реального інтересу до дітей, оскільки це спростовується наданими позивачем доказами, також судом не прийнято до уваги посилання відповідача на неврівноважений та агресивний характер позивача, оскільки дані обставини нічим не підтверджено. 
Крім того, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність факту перешкоджання матір`ю дітей ОСОБА_2 у спілкування позивача зі спільними дітьми.
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_13 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Орджонікідзевського районного  суду міста Харкова від  28 січня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню.
В обґрунтування скарги зазначає, що сторони у шлюбі не перебували, але проживали спільно в Австрії, спільні діти є громадянами України. Зауважує, що під час спільного проживання сторін позивач проявляв агресію, а потім, як виявилось, був офіційно одружений, у зв`язку з чим відповідач втекла з дітьми до України. Згодом на прохання відповідача переїхала до Львова з дітьми, для більш зручних зустрічей позивача та дітей, однак батько дітей, на думку відповідача, поводив себе не припустимо та почав погрожувати викраденням дітей.
Навесні 2015 діти востаннє бачили позивача, по теперішній час позивач не проявляє інтерес до дітей, не приймає участь у їх вихованні, аліменти не сплачує.
Інші тези апеляційної скарги зводяться до цитування положення законодавства з питань регулювання спорів сімейного характеру.
На адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Поітера Петера, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Зазначає, що зміст скарги зводиться до цитування численних норм законодавства, які не стосуються вирішення спрору, скарга не містить аналізу їх застосування та висновків з цього приводу.
Посилання відповідача на неналежну поведінку позивача є надуманим та не відповідає дійсності. Представинк вказує, що позивач ніколи не завдавав будь – якої шкоди своїм дітям, є порядним громадянином, ніколи не притягувався до відповідальності. 
Познайомившись з відповідачем планував створити родину, однак сімейне життя не склалось, від дітей не відмовлявся. Відповідач почала змінювати місце проживання, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості спілкуватись з дітьми. Позивач, в свою чергу, як викладено у відзиві, здійснював безліч спроб знайти своїх дітей.
Матеріали справи свідчать, що позивач неодноразово звертався з письмовими листати до відповідача з проханням визначити дату зустрічі з дітьми, тому посилання відповідача на те, що ОСОБА_9 не намагався знайти контакт з дітьми, сторона позивача вважає безпідставним.
Будь – які спроби позивача реалізувати свої батьківські обов`язку унеможливлювались через поведінку відповідача.
Позивач переконаний, що у дітей не могло сформуватись негативного відношення до нього, оскільки жодних підстав для цього немає.
Щодо не сплати аліментів, то вказує, що позивач не відмовлявся сплачувати грошові кошти на утримання дітей, проте не отримував жодних відомостей щодо реквізитів сплати.
Підсумовуючи викладене представник позивача зазначає, що відповідачем не спростовано висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову, також не доведено неправильності застосування судом норм матеріального та процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду слід залишити без змін.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що сторони по справі мають неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в свідоцтвах про народження яких батьками зазначені: батько – ОСОБА_9 , мати – ОСОБА_2 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження (т.1 а.с. 18-21).

02.07.2017 року рішенням (заочним) Дворічанського райсуду Харківської області відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , третя особа служба у справах дітей Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів (т.2 а.с. 134-136).

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 26.02.2018 року заочне рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей – ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в твердій грошовій сумі в розмірі по 10000 грн. на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 квітня 2016 року і до досягнення кожною дитиною повноліття. В іншій частині рішення суду залишено без змін (т.2 а.с. 137-139).
Постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року заочне рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2018 року залишено без змін (т.2 а.с. 140-147).
Задовольняючи позовні суд 1 інстанції посилався на положення ст.ст. 141,142,159 СК України та виходив із того, що усунення перешкод у вихованні, спілкуванні та встановлення графіку зустрічей з дітьми, визначене судом, буде відповідати інтересам дітей.
З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.
Однією із засад регулювання сімейних відносин відповідно до ст. 7 СК України є забезпечення дитини можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, в тому числі і забезпеченням їй сімейного виховання.
Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Положеннями ст.159 цього Кодексу передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Відповідно до ч.ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, зокрема, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та право обирати форми та методи виховання, крім тих які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу. Дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.
Відповідно до статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Відповідно до статті 153СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Колегія суддів зазначає, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів мусить мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їхнього характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.
Позивач у своєму позові вказав, що відповідач, чинить йому перешкоди в його участі у вихованні і вільному спілкуванні з дітьми, хоча він прагне стати хорошим та дбайливим батьком і бажає приймати участь у вихованні та житті своїх дітей. 
Відповідач, в свою чергу, заперечувала проти обставин, зазначених позивачем, і зі свого боку стверджувала, що позивач є людиною, яка неодноразово проявляла агресію по відношенню до своїх дітей.
Зокрема, з наданих суду першої інстанції доказів в їх сукупності та враховуючи пояснення сторін у судовому засіданні, очевидно, що між сторонами виникли вкрай неприязні стосунки після припинення між ними фактичних сімейних відносин, в той же час, стороною відповідача не підтверджені суду першої інстанції належними доказами, в порядку § 1 Глави 5 Розділу 1 чинного ЦПК України, її посилання щодо проблем позивача з розладом психо – емоційного стану, що міг спричиняти агресію. Всі доводи відповідача, щодо цього питання є лише голослівними та суб`єктивними твердженнями.
Тому, доводи апеляційної скарги про те, що спілкування дітей з батьком не є безпечним для них, оскільки він вчиняв сімейне насильство та погрожував викраденням дітей, апеляційним судом відхиляються з огляду на відсутність підтвердження таких посилань належними доказами. 
Поряд з цим, судом першої інстанції встановлено, що батькові дійсно чиняться перешкоди з боку матері у його спілкуванні з їхніми спільними малолітніми дітьми. З таким висновком, з огляду на наявні в матеріалах справи відомості, судова колегія погоджується.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів мусить мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їхнього характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.
Надаючи оцінку рішенню про участь батька у вихованні малолітніх дітей, колегія суддів зазначає, що, визначаючи графік перебування дітей суд першої інстанції врахував, що було втрачено психологічний контакт між батьком та дітьми, та зазначив, що зустрічі повинні проходити за участі матері.
Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд також враховує поведінку позивача щодо своїх дітей, яка, полягає, зокрема, в тому, що він вчиняв спроби пошуку місцезнаходження його дітей в України, проявляє бажання надавати своїм дітям матеріальну допомогу на їх утримання, не можна також нехтувати тим, фактом, що за умов пандемії, позивач, будучи іноземцем, взяв участь у розгляді його апеляційної скарги в Україні особисто.

Безпосередньо в судовому засіданні позивач тільки підтвердив своє намагання брати участь у вихованні своїх дітей.
Посилання відповідача на наявність факту несплати сплати аліментів, також не є підставою для заборони батькові спілкуватися з ними. Відповідач в свою чергу не зверталась до примусового виконання рішенням, яким стягнуто з позивача аліменти, а ОСОБА_1 , в свою чергу не відмовляється їх сплачувати, за умови надання реквізитів для сплати.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дітьми батьком, взяв до уваги вік дітей, стосунки, які склалися між сторонами, обставини щодо громадянства позивача та дійшов правильного висновку про те, що визначений порядок спілкування та побачень позивача з дітьми буде відповідати як найкраще інтересам дітей.
Крім того, такий спосіб участі батька у вихованні дітей і спілкуванні з ними відповідатиме забезпеченню реалізації права ОСОБА_3 на виховання дітей, на що останній має об`єктивна та гарантоване законом право.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. 
Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
В суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснила, що відповідач взагалі заперечує проти спілкування батька з дітьми і жодного варіанту такого спілкування не вбачає, що на думку судової колегії є неприпустимим, оскільки батьки мають рівні права щодо своїх дітей та участі у їх вихованні.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 ,  яка діє в інтересах  ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення  Орджонікідзевського районного  суду міста Харкова від  28 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови виготовлено 28 липня 2021 року