П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/5338/20	

Головуючий в 1 інстанції: А.П. Фульга
Місце та час укладення судового рішення «--:--», м. Миколаїв
                                                                                               Повний текст судового рішення складений 18.01.2021р.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Градовського Ю.М., Яковлєва О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від   18 січня 2021 року у справі за позовом    ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, третя особа   Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Державна судова адміністрація України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,, -

В С Т А Н О В И В:

24.11.2020р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (надалі – ТУ ДСА в Миколаївській області), треті особи   Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Державна судова адміністрація України про визнання протиправними дії щодо нарахування та виплати йому суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України за 2020 рік»; зобов`язання провести перерахунок його суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину.
Позивач обґрунтовує позов тим, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Миколаївській області неправомірно застосовано при нарахуванні та виплаті йому суддівської винагороди з    квітня по серпень 2020 року обмеження, які встановлені    ст.29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»   у редакції    Закону України №553-IX.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.01.2021р. позов задоволений.
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального, процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апелянт зазначає, що діяв у спірних правовідносинах правомірно, зокрема, відповідно до приписів частин першої та третьої  статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  (у редакції  Закону України №553-ІХ), якою серед іншого встановлено, що нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників, суддівська винагорода суддів обмежувалась максимальним розміром 47230грн. на місяць. Крім того, рішенням Ради суддів України від 24.04.2020 №22 зазначено, що обмеження, встановлені  Законом України №553-IX, слід застосовувати виключно до частини суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення, розрахованих, починаючи з 18.04.2020р., пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат). Розрахунок суддівської винагороди слід здійснювати на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру, передбачені  Законом України №553-ІХ, слід застосовувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був обраний на посаду судді Очаківського міськрайонного  суду Миколаївської області безстроково, постановою Верховної ради України від 01.04.2010р. №209-VI «Про обрання суддів». /а.с.5-6/
Указом Президента України «Про переведення суддів» від 14.01.2011р. №33/2011 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Заводського районного суду м.Миколаєва. /а.с.10/
З огляду на матеріали справи, за період з 01.01.2020 року по 18.04.2020 року позивачу була нарахована та виплачена суддівська винагорода в розмірі окладу, який становить 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, 50% від посадового окладу - доплата за вислугу років . Вказані суми зазначені до утримання з них податків та обов`язкових платежів.
18  квітня 2020р. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» було доповнено Закон України «Про Державний бюджет на 2020 рік» статтею 29, якою законодавець встановив обмеження суддівської винагороди. Зокрема, її нарахування з квітня 2020р. не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020р. на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин.
Відповідно до довідки ТУ ДСА в Миколаївській області від 20.07.2021р. №7/1-1305/21 виплата суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з квітня 2020р. по серпень 2020р. включно проводилася із застосуванням обмеження, встановленого  ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», внаслідок чого позивачу було нараховано, але не виплачено суддівської винагороди за спірний період в сумі 216530,16грн. /а.с.81/
Не погоджуючись з виплатою суддівської винагороди з урахуванням обмежень за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. позивач звернувся до суду з даним позовом.
Перевіривши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог.
Так, ч. 2  ст. 19 Конституції України  обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно зі  ст. 125 Конституції України суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.
Статтею 130 Конституції України  визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (надалі –  Закон України №1402-VIII) судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом. Судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.
За правилами  ст.135 Закону України №1402-VIII  суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.2016р. №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого ч. 1  ст. 55 Основного Закону України; положення  Конституції України  стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними  Основним Законом України  складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.
Гарантії незалежності суддів встановлено у ст. ст.  48,  52  розділу  III, ст.  117  розділу  VII, розділах  IX,  X Закону України №2453  у редакції  Закону України №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених  Конституцією України  гарантій незалежності суддів.
У Рішенні від 03.06.2013р. №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить ч. 1 ст. 55 Конституції України.
У рішенні від 04.12.2018р. №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у  ст. 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень  Конституції України  свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.
Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10.07.1998р., у пп. 6.1 п. 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
Так, 11.03.2020р. Кабінету Міністрів України прийняв постанову №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою установлено з 12.03.2020р. до 22.05.2020р. на всій території України карантин.
Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно  постанови КМУ від 20.05.2020р. №392.
18.04.2020р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України від 13.04.2020р. №553-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік», яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено ст. 29 наступного змісту: «Установити, що у квітні 2020р. та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020р. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, у спірний період позивачу нараховувалася та виплачувалася суддівська винагорода з урахуванням обмежень, встановлених  Законом України №553-ІХ.
Відповідно до ч.1-4  ст.7 КАС України  суд вирішує справи відповідно до  Конституції  та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені  Конституцією  та законами України.
У разі невідповідності правового акта  Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить  Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми  Конституції України  як норми прямої дії.
У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто в спірних правовідносинах приписи ч. 2  ст. 130 Конституції України.
Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до ч.2 ст.130 Конституції України  може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивача, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим законом, ніж змінами до  Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
В даному випадку відповідач, навіть після набрання чинності  Законом України №553-IX, та доповненням  Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  ст. 29 мав діяти виключно в межах приписів ч. 2  ст. 130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення  Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
З цього випливає, що у відповідача були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди позивача.
При цьому, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), положення ч. 1, 3  ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019р. №294-ІХ  зі змінами, абз.9 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020р. №553-ІХ.
Вирішуючи питання щодо конституційності положень  Закону №294-ІХ, Конституційний Суд України виходив із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у  Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 09.08.2007р. №6-рп/2007).
Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання  Бюджетного кодексу України  (надалі -  Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями п. 1 ч. 2  ст. 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27.02.2020р. №3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Враховуючи викладене Конституційний Суд України заначив, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст.  6, ч. 2 ст.  19, ст..  130 Конституції України.
У зазначеному  рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020  також констатовано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абз. 5 п.п. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 23.01.2020р. №1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (ч. 1, 3  ст. 29 Закону №294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права. Згідно з ч. 1  ст. 113 Конституції України, ч. 1  ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»  Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Отже, оспорюваними положеннями ст.29 Закону №294 заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.
Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно  Законом України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому застосування  ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  прямо суперечить  ст.130 Конституції України.
Тому, обмеження в період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. суддівської винагороди позивача розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів, на підставі  ст. 29 Закону України № 294-ІХ  (зі змінами, внесеними  Законом України №553-ІХ) було неправомірним.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 03.03.2021 року у справі №340/1916/20.
Згідно ч. 1,2  ст. 148 Закону №1402-VIII  фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Частиною 4 наведеної статті визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.
Відповідно до положень ч. 1,3 ст. 151 зазначеного Закону державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Державна судова адміністрація України має територіальні управління. Рішення про утворення територіальних управлінь та визначення їх кількості приймається Державною судовою адміністрацією України за погодженням з Вищою радою правосуддя.
Аналогічну норму також містить пункт 3 Положення про Державну судову адміністрацію України, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019р. №141/0/15-19 (надалі – Положення №141/0/15-19).
Статтею 154 Закону України №1402-VIII  встановлено, що територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Крім того, відповідно до п. 5 вищезгаданого Положення №141/0/15-19 основними завданнями ДСА України є, зокрема організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.
Аналіз наведених норм права у сукупності з обставинами даної справ дають підстави для висновку, що саме на відповідача як територіальний орган Державної судової адміністрації України, покладено обов`язки щодо організаційного та фінансового  забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом та забезпечення належних умов діяльності судів щодо виплати суддівської винагороди суддям місцевих судів.
За правилами  ст.316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Крусян А.В.	
Судді	    	Градовський Ю.М.    Яковлєв О.В.