Справа № 338/158/19 
Провадження № 22-ц/4808/922/21 
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої                        Пнівчук О.В.
суддів:                         Девляшевського В.А., Мелінишин Г.П., 
               секретаря                        Єлісевич О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року, в складі судді Шишка О.А., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Старобогородчанська сільська рада об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області, про встановлення земельного сервітуту, 
в с т а н о в и в:
У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Старобогородчанська сільська рада об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області, про встановлення земельного сервітуту.
Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником земельної ділянки та розташованих на ній житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 . З часу придбання вказаного домоволодіння, а саме з 1988 року, для проходу та проїзду до свого господарства зі сторони АДРЕСА_1 вона та члени її сім`ї користувалися громадською дорогою, яка проходить повз господарство відповідача ОСОБА_3 , яке він придбав у попереднього власника ОСОБА_4 . Вказаною громадською дорогою, яка передбачена у генеральному плані села Скобичівка, користувалися й інші односельчани. На початку травня 2018 року відповідач встановив металевий шлагбаум, чим перекрив заїзд до її господарства. З метою вирішення конфліктної ситуації вона та її сусіди звернулися в Старобогородчанську сільську раду, де їм повідомили, що під час виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 було допущено помилку та включено громадську дорогу в загальну площу його земельної ділянки. 
Посилаючись на те, що вона не має іншого належного заїзду до свого господарства, а відповідач на її звернення щодо встановлення земельного сервітуту не реагує, просила встановити безстроковий, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки шириною 3,2 м та довжиною 39,45 м, яка належить ОСОБА_3 , у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до її земельної ділянки та житлового будинку.
18 березня 2019 року позивач уточнила позовні вимоги в частині визначення параметрів земельного сервітуту та просила встановити безстроковий і безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га шириною від точки «Б» до точки «А» 3,5 м та від точки «Д» до точки «Г» - 14,24 м, яка належить ОСОБА_3 , у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до її земельної ділянки та житлового будинку.
Рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га з довжинами між точками «А», «Б», «В», «Г» 3,50 м, 17,72 м, 9,16 м, 12,57 м, 9,56 м, 4,68 м, 5,63 м, 9,28 м, 17,67 м, що розташована на АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_3 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №866311 від 20.10.2006 року, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_2 , розташованих на АДРЕСА_2 . Вказані межі земельного сервітуту ухвалено прокласти у спосіб, зображений на схемі, що є додатком №8 до висновку експертного дослідження від 15.02.2019 року №007/02-19 судового експерта Максимчина А.Д .
У задоволенні решти позову відмовлено.
Вказане рішення за скаргами ОСОБА_3 було предметом перегляду в апеляційній та касаційній інстанції та відповідно постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 липня 2020 року та постановою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року залишено без зміни.
Задовольняючи позов в частині вимог про встановлення земельного сервітуту, суд першої інстанції виходив з того, що з досліджених та перевірених у справі доказів вбачається наявність проектованого заїзду до господарства ОСОБА_2 зі сторони південного заходу (на даний час фактично через земельну ділянку відповідача), іншого належного заїзду до її господарства немає, а тому позивач обрала вірний спосіб захисту свого порушеного права, яке підлягає відновленню шляхом встановлення постійного, безоплатного земельного сервітуту щодо частини земельної ділянки відповідача у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку позивача відповідно до розмірів, вказаних у висновку експерта від 15.02.2019 року №007/02-19.
ОСОБА_1 , як особа, яка не приймала участі у справі, однак вважає, що суд вирішив питання про її права та обов`язки, подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що згідно Державного акту на право власності на земельну діляку серії ЯД №866311 від 20.10.2006 року, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, спірна земельна діялнка по АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 04.11.2005 року №2460.
Дане майно набуте в шлюбі і відповідно до ч.1 ст.60 СК України належить їй на праві спільної сумісної власності, що підтвержується свідоцтвом про одруження від 01.03.1998 року. Розпорядження майном що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співласників.
ОСОБА_1 зазначила, що встановлення земельного сервітуту щодо земельної діялнки сільськогосподарського призначення - кадастровий номер2620488602:01:001:0134, яка розташована по АДРЕСА_2 унеможливлює використання нею данною земельною ділянкою за її цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства».
На думку апелянтки, судом при ухваленні рішення 31 липня 2019 року, не були встановлені обставини з приводу приналежності ОСОБА_2 житлового будинку по АДРЕСА_1 , право пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, до якого встановлено за рішенням суду, тоді як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №238291408 від 22 грудня 2020 року за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 не зареєстровано.
З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила та зазначила, що необхідність встановлення земельного сервітуту з метою забезпечення пішого проходу та проїзду на транспортному засобі до її домогосподарства у відношенні частини земельної ділянки ОСОБА_3 , призначеної для ведення особистого селянського господарства підтверджена оскаржуваним рішенням та постановою Верхового Суду від 09 лютого 2021 року.
Сервітутні обмеження судовим рішенням встановлено тільки у відношенні незначної частини земельної ділянки (0,0147 га), яку до 2018 року її сім`я, сім`я відповідача ОСОБА_3 , а також попередній власник цієї земельної діялнки ОСОБА_4 , безперешкодно використовували в якості пішого проходу та проїзду на транспортному засобі до власних домогосподарств.
Доказами які містяться в матеріалах справи, також становлено, що під час виготовлення державного акту про право власності на земельну ділянку її попередньому власнику ОСОБА_4 було допущено помилку , згідно якої частина земельної ділянки , на яку рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року накладено сервітутні обмеження, помилково була передана у власність ОСОБА_4 .
Крім того, на думку позивачки, згідно висновків двох земельно-технічних експертиз, які містяться в матеріалах справи, належний проїзд на транспортному засобі до її земельної ділянки можливо забезпечити виключно шляхом встановлення земельного сервітуту.
Численними доказами доведено, що без встановлення сервітуних обмежень у відношенні частини земельної діялнки ОСОБА_3 вона не має реальної можливості забезпечити проїзд на транспортному засобі до власного домогосподарства.
Судом першої інстанції встановлено, що до 2018 року сім`я відповідача ОСОБА_3 використовувала частину земельної ділянки, у відношенні якої встановлено сервітут, виключно для під`їзду до власного домогосподарствата та домогосподарства позивача, а не для ведення особистого селянського господарства.
Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В засіданні апеляційного суду апеллянт ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.
Апелянтка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 , представник третьої особи Старобогородчанська сільської ради у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
ОСОБА_2 та її представник Гордий М.М.  доводи скарги заперечили та пояснили, що ОСОБА_1 , як дружина ОСОБА_3 була присутня при розгляді даної справи, а при виконанні рішення суду про усунення перешкод у користуванні заїздом чинила перешкоди, оскаржуючи рішення має на меті затягнути розгляд справи, просили залишити скаргу без задоволення, а рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно з частиною першою статі 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 17 ЦПК Українивизначено, щоучасникисправи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішивпитання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Частиною третьою статті 352 ЦПК України передбачено, що після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішенняі які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участіу справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 пред`явила позов до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту, посилаючись на те, що вона та члени її сім`ї користувалися громадською дорогою, яка проходить повз господарство відповідача зі сторонни АДРЕСА_1, однак на початку травня 2018 року відповідач безпідставно перекрив проїзд до її земельної ділянки та житлового будинку, у добровільному порядку укласти договір сервітуту відмовився.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником домоволодіння та земельної ділянки площею 0,1540 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2620488602:01:001:0100, які розташовані по АДРЕСА_2 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІФ №114040 від 24.02.2006 року, свідоцтвом про право власності від 04.11.2010 року та свідоцтвами про право на спадщину за законом від 04.11.2010 року (т. 1 а.с. 6, 7, 123, 124). 
Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866311 від 20.10.2006 року відповідачу ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,1507 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, яка розташована по АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 17).
Встановлено, що вказана земельна ділянка придбана ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 04.11.2005 року.
Із копії свідоцтва про одруження, долученого до матеріалів апеляційної скарги, встановлено, що ОСОБА_1 перебуває з відповідачем ОСОБА_3 у шлюбі з 01.03.1998 року, а відтак земельна ділянка кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, яка розташована по АДРЕСА_2 належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Вказаних обставин відповідач ОСОБА_3 не заперечив.
Відповідно до положень сь 60 СК України маййно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, рішенням Богородчанського районного суду, яке є предметом апеляційного розгляду встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га, що розташована на АДРЕСА_2 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, яка належить на праві власності як ОСОБА_3 так і ОСОБА_1 відповідно до ст. 60 СК України. 
Із матеріалів справи вбачається, що спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з приводу користування ОСОБА_2 заїздом до свого господарства триває з травня 2018 року. 
Позов про встановлення земельного сервітуту на право пішого проходу та проїзду на транпортному засобі по наявному шляху ОСОБА_2 пред`явила 05 лютого 2019 року до власника земельної ділянки згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866311 від 20.10.2006 року - ОСОБА_3 
ОСОБА_1 , як дружина відповідача, була обізнана про те, що Богородчанським районним судом розглядається спір про встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки яка придбана ними в шлюбі та належить на праві спільної сумісної власності подружжя. 
Ухвалене судом першої інстанції рішення за скаргами ОСОБА_3 було предметом перегляду апеляційної та касаційної інстанції, за результатми яких рішення суду першої інстанції про встановлення земельного сервітуту залишено без змін. 
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_3 , знаючи, що земельна ділянка належить йому та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя, ставив питання про залучення її як співвідповідача чи третьої особи до участі у справі. 
Про вступ у справу на стороні відповідача також не заявляла і ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут)
Статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Стаття 98 ЗК України визначає право земельного сервітуту як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.
Статтею 100 ЗК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.
Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року в справі №607/12777/17. 
При вирішенні спору по суті, судом встановлено, що заїзд до господарства позивачки зі сторони південного заходу запроектований у викопіюванні з генплану та опорному плану села Скобичівка, плані відводу земельної ділянки під будівництво житлового будинку, наданому колишньому чоловікові позивачки ОСОБА_7 , в плані відводу земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку відповідача ОСОБА_3 та в проекті забудови земельної ділянки ОСОБА_3 . 
Виходячи із аналізу висновку від 15.02.2019 року №007/02-19, експерта Максимчина А.Д ,. та висновку експерта №1952/19-28/1148-1151/20-28 від 22.05.2020 року за результатами проведення земельно-технічної експертизи, проведеної за ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 15.11.2019 року - облаштування проходу та під`їзду до земельної ділянки позивача можливий тільки шляхом встановлення земельного сервітуту. Більш доцільним і належним є встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 .
ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд не врахував того, що встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки щодо якої встановлено сервітут, за її цільовим призначенням.
Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_3 згідно Державного акту на право власності належить земельна ділянка площею 0,1507 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 2620488602:01:001:0134), земельний сервітут встановлено щодо вказаної земельної ділянки площею 0,0147 га, тобто щодо її незначної площі, крім того, судом встановлено, що вказана земельна ділянка помилково була включена до державного акту на право власності її попереднього власника ОСОБА_4 , оскільки використовувалася як проїзд сім`єю позивачки до свого господарств, чого не заперечував відповідач ОСОБА_3 .
Не заслуговують на увагу доводи апелянтки щодо порушення судом принципу «пропорційності».
Положення статті 401 ЦК України відображає право власника сусідньої земельної ділянки використовувати земельну ділянку іншого власника для власної вигоди.
Право власності не є абсолютним, може бути обмеженим, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Такий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 16.04.2018 року у справі № 302/1464/14-ц, провадження №61-1057 св18.
У вказаній цивільній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про обґрунтованість висновку суду щодо необхідності встановлення земельного сервітуту. Доводи апеляційної скарги не містять доказів того, що власники земельної ділянки щодо якої встановлено земельний сервітут несуть «індивідуальний надмірний тягар», натомість встановлено, що має місце розумне співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
Не знайшли свого підтвердження також доводи апелянтки про те, що за ОСОБА_2 не зареєстровано право власності на житловий будинок та господарські споруди за адресою АДРЕСА_1 та спростовуються долученим до заперечення на апеляційну скаргу Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 230814158 від 03.11.2020 року про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.
Таким чином, рішенням суду встановлено земельний сервітут щодо частини земельної ділянки, яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , однак встановлені обмеження не порушують право спільної сумісної власності апелянтки на вказану земельну ділянку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Зі змісту договору про надання правової допомоги від 17 червня 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 уповноважила адвоката Гордого М.М. представляти та захищати її інтереси в судах під час здійснення цивільного судочинства, а також в інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед фізичними та юридичними особами.
На підтвердження понесених позивачкою витрат на правничу допомогу представником позивачки надано суду перелік судових витрат, сплачених позивачем у зв`язку з розглядом апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_1 , а саме: 
- переліком судових витрат на правничу допомогу адвоката (складання відзиву на апеляційну скаргу та представництво в апеляційному суді);
- актом приймання передачі послуг за Договором про надання правничої допомоги від 17.06.2021 року №17-06/2021 від 28 липня 2021 року; 
- квитанцією №0.0.2211491596.1 від 27.07.2021 року про оплату ОСОБА_2 - Гордому М.М. витрат за професійно- правничу допомогу у сумі 2400 грн;
Оскільки від ОСОБА_1 не надходило клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю, то такі підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що позивачкою доведено понесення нею витрат за надання правничої допомоги у розмірі 2400 грн у суді апеляційної інстанції, а тому є підстави для стягнення понесених позивачкою під час розгляду справи витрат на правничу допомогу за рахунок ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
З урахуванням положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року - без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_2 )на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_1 ) 2400 (дві тисячі чотириста) грн витрат на правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 02 серпня 2021 року.

Головуюча                                                                О.В. Пнівчук 
Судді:                                                                        В.А. Девляшевський
Г.П. Мелінишин