ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" серпня 2021 р.           Справа№ 910/19347/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Майданевича А.Г. 
          Коротун О.М. 
 
без виклику представників сторін
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем Автосервіс"
на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2021 року 
у справі № 910/19347/20 (суддя: Полякова К.В.)
за позовом     Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінта-Груп"
до     Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем Автосервіс"
про     стягнення 132154,85 грн.

                                                  ВСТАНОВИВ: 
                 Товариство з обмеженою відповідальністю "Сінта-Груп" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем Автосервіс" (далі - відповідач) про стягнення 132154,85 грн з яких: 46030,72 грн заборгованості за виконані роботи, 1159,97 грн інфляційних втрат, 1564,16 грн 3 % річних та 83400,00 грн штрафу.
          Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив строк виконання грошового зобов`язання згідно договору про надання послуг технічного обслуговування дорожніх транспортних засобів та виконання авторемонтних робіт № ТАП-01/06/18 від 01.06.2018 року.          
          Рішенням Господарського суду міста Києва позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінта-Груп"     задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем Автосервіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінта-Груп"  44030,72 грн основного боргу, 81800,00  грн штрафу, 1483,33  грн інфляційних втрат, 1492,57 грн 3%  річних, 2074,14 витрат зі сплати судового збору та  3946,99 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
          Не погодившись з прийнятим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Тандем Автосервіс" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2021 року у даній справі в частині нарахованих штрафних санкцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині нарахованих штрафних санкцій.               
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. 
          Крім того, скаржник зазначив, що жодних претензій або листів-вимог щодо несплаченої  заборгованості  та нарахованих штрафних санкцій скаржник від позивача не отримував.
          Також, скаржник вказав, що  позивач порушив умови укладеного договору в частині застосування штрафних санкцій щодо скаржника та не надав беззаперечних доказів  щодо суми основного боргу скаржника перед позивачем.
          Водночас, скаржник зауважив, що позивач намагався стягнути заборгованість з відповідача через наказне провадження іншу суму з застосуванням  інших штрафних санкцій, а саме 46030,72 грн основного боргу, 1375,51 гшрн 3 % річних та судовий збір у розмірі 210,20 грн. 
          Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/19347/20    передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.
          
          Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем Автосервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2021 року у справі №910/19347/20. Призначив до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем Автосервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2021 року у справі №910/19347/20 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників своєю ухвалою від 24.05.2021 року. 
           31.05.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів  від представника  відповідача до суду надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи копій платіжних доручень №1478 від 31.03.2020 року на суму 2000,00 грн, №1692 від 26.05.2021 року на суму 37857,54 грн та №1693 від 26.05.2021 року на суму 6173,18 грн.  
           08.06.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів  від представника позивача  до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу  в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду першої інстанції без змін.            
          Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що  підписуючи акт виконаних робіт №ТС1900497 від 31.08.2019 року на суму 39857,54 грн та акт  виконаних робіт №ТС1900736 від 28.09.2019 року на суму 6173,18 грн скаржник підтвердив  відсутність претензій до позивача в частині надання послуг, тим самим взяв на себе обов`язок сплатити загальну суму послуг, що були надані.  
          
          Також, представник позивача наголосив, що відповідач повністю визнає свою заборгованість. Посилання відповідача на тяжке фінансове становище  та на кризу в країні жодним чином не звільняють відповідача від виконання  зобов`язань згідно умов договору. Умовами договору не передбачено більш тривалого  відтермінування. Вже більше року відповідач має заборгованість та не сплачує її хоча б частково.             
          Розглянувши апеляційну скаргу в строки з урахуванням карантинних обмежень у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду  міста Києва  від 20.04.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем Автосервіс" - без задоволення,  з наступних підстав. 
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції,  01.06.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сінта-Груп" (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тандем Автосервіс" (замовник) було укладено договір № ТАП-01/06/18 про надання послуг технічного обслуговування дорожніх транспортних засобів та виконання авторемонтних робіт (далі - договір), відповідно до умов якого виконавець зобов`язується за завданням замовника надавати послуги по технічному обслуговуванню ДТЗ та виконувати авторемонтні роботи (далі - роботи та послуги), пов`язані з технічним обслуговуванням та ремонтом ДТЗ, які належать замовникові, зі свого матеріалу або матеріалу замовника, а замовник зобов`язується оплачувати надані послуги та виконані роботи в порядку, розмірі та строки, передбачені даним договором.
          Відповідно до п. 2.1.1 договору  вартість однієї нормо-години є узгодженою та становить 356,40 грн з ПДВ.
          Згідно п. 2.4 договору замовник зобов`язується здійснювати розрахунки з виконавцем шляхом 50 % передоплати від вартості надання послуг, які зазначені в замовлення-нараді. Наступні кошти замовник оплачує виконавцеві відповідно до рахунків, виставлених останнім, протягом 7 банківських днів, з моменту їх виставлення та/або закінчення надання послуг/виконання робіт, але у будь-якому випадку до моменту видачі ДТЗ. Повідомлення про закінчення надання послуг/виконання робіт та виставлення рахунку виконавцем здійснюється по телефону, або факсу, або електронній пошті або підписання сторонами акта виконаних робіт (наданих послуг).
          Відповідно до п. 3.7 договору роботи за цим договором вважаються виконаними, а послуги наданими належним чином після підписання сторонами акту виконаних робіт (наданих послуг). Акти надсилаються/передаються виконавцем замовникові, котрий протягом двох робочих днів має підписати їх та направити виконавцеві або направити мотивовану відмову від підписання відповідних актів. Ненаправлення замовником підписаних актів або мотивованої відмови у визначений у цьому пункті строк, означає, що акти повністю прийняті та підлягають повній оплаті. Зобов`язання замовника оплатити виконані роботи та/або надані послуги та/або запасні частини виконавця вважаються виконаними після надходження на розрахунковий рахунок всіх сум, зазначених у підписаному сторонами замовленні-наряді згідно виставлених виконавцем рахунків.
          Згідно п. 3.8 договору ДТЗ видається замовникові після: виконання/надання всіх видів заявлених, або погоджених додатково робіт та/або послуг, або у випадку відмови однієї із сторін від подальшого виконання даного договору - достроково, після здійснення оплати замовником всіх запасних частин, матеріалів і фактично наданих виконавцем послуг та виконаних робіт, а також сум належних до сплати за знаходження ДТЗ на території виконавця, а у випадку нанесення матеріальної шкоди працівником чи водієм замовника після підписання сторонами акту про нанесену матеріальну шкоду. 
          На виконання умов договору сторонами підписані акти виконаних робіт від 31.08.2019 року  № ТС1900497 на суму 39857,54 грн та від 28.09.2019 року № ТС1900736 на суму 6173,18 грн.
          Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач оплату виконаних позивачем робіт здійснив не в повному обсязі, заборгувавши 44030,72 грн.
          При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що  відповідач звертався до позивача з листом від 22.09.2020 року № 22/2 щодо відтермінування сплати заборгованості за договором, однак доказів досягнення відповідної домовленості матеріали справи не містять.
          Відповідно до ч.ч. 1, 2   ст. 509 Цивільного кодексу України     зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених   ст. 11 цього Кодексу.
          Згідно п. 1 ч. 2   ст. 11 Цивільного кодексу України     однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
          Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).
          Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України    зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1   ст. 901 Цивільного кодексу України).
          Відповідно до ч. 1   ст. 903 Цивільного кодексу  України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. 
          Згідно ч.  1   ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
          Відповідно до ч. 1   ст. 612 Цивільного кодексу України   боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
          Відповідно до ч. 1   ст. 73 Господарського процесуального кодексу України   доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1   ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
          Відповідно до ч. 1-3   ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
          Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у       постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).
           17.10.2019 року набув чинності         Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до   ГПК України   змінено назву         ст. 79 Господарського процесуального кодексу України    з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж       протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019  року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).           
          Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.
          Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено вище, за фактом надання послуг між сторонами підписано два акти виконаних робіт від 31.08.2019 року № ТС1900497 та від 28.09.2019 року № ТС1900736 на загальну суму 46030,72 грн, з якої відповідач сплатив 2000,00 грн, тобто залишок боргу за надані послуги становив 44030,72 грн.
          З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника,  що  позивач порушив умови укладеного договору в частині застосування штрафних санкцій щодо скаржника та не надав беззаперечних доказів  щодо суми основного боргу скаржника перед позивачем.
          Таким чином, та враховуючи, що  сума боргу відповідача, яка складає 44030,72 грн, підтверджена належними  та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269  Господарського процесуального кодексу України  доказами, відповідач  на момент прийняття рішення судом першої інстанції суму заборгованості не сплатив, суд першої інстанції дійшов  правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення 44030,72 грн основної заборгованості. 
          Щодо позовних вимог в частині стягнення 83400,00 грн штрафу, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до ч. 1   ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.
          Згідно  ч. 1   ст. 549 Цивільного кодексу України   неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
          Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2   ст. 549 Цивільного кодексу України).          
          Відповідно до пункту 7.3 договору у випадку, якщо замовник порушив строки оплати виставлених виконавцем рахунків за виконані роботи та/або надані послуги, замовник, крім пені, передбаченої п. 7.2. цього договору, зобов`язаний оплатити стоянку ДТЗ за весь період такого прострочення з розрахунку 200,00 грн за кожну повну і неповну добу. В разі, якщо на момент прострочення оплати, ДТЗ знаходиться у замовника, останній зобов`язаний сплатити штраф за кожен день прострочення оплати наданих послуг та виконаних робіт з розрахунку 200,00 грн за кожен день прострочення протягом всього періоду.
          Згідно  п. 7.6 договору  всі штрафні санкції, передбачені даним договором, застосовуються сторонами на підставі виставлених претензій.
          Так, колегія суддів приймає до уваги твердження скаржника, що жодних претензій або листів-вимог щодо несплаченої  заборгованості  та нарахованих штрафних санкцій скаржник від позивача не отримував.
          Водночас, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до ч. 1   ст. 19 Господарського процесуального кодексу України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. 
          Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, щодо спірних правовідносин відсутній встановлений законом обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
          Так, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 року у справі № 1-2/2002, встановлення законом або договором досудового      врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.
          Відповідно до ч. 2   ст. 19 Господарського процесуального кодексу України    особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість пред`явлення позивачем безпосередньо шляхом подачі позовної заяви вимоги про стягнення нарахованого за договором штрафу.
          Колегія суддів перевіривши розрахунок штрафу погоджується з висновком суду першої інстанції, що останній був здійснений без урахування п. 2.4 договору, що передбачає, зокрема, оплату наданих послуг відповідно до рахунків, виставлених позивачем, протягом 7 банківських днів з моменту їх виставлення та/або закінчення надання послуг/виконання робіт, що підтверджується, зокрема, підписанням сторонами акту виконаних робіт (наданих послуг).
          Відтак, ураховуючи відсутність виставлених позивачем рахунків, відрахування строку на оплату здійснюється згідно з підписаними сторонами актами, зокрема:
-          за актом від 31.08.2019 року № ТС1900497 - до 10.09.2019 року включно;
-          за актом від 28.09.2019 року № ТС1900736 - до 08.10.2019 року включно.
          Відтак, прострочення з оплати за актом від 31.08.2019 року № ТС1900497 становить 409 днів (а не 417 днів, як вказав позивач) та за актом від 28.09.2019 року № ТС1900736 - 381 день.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на  користь позивача штрафу на підставі пункту 7.3 договору у сумі  81800,00 грн. 
          Відповідного клопотання про зменшення розміру нарахованого штрафу відповідно до положень   ст. 551 Цивільного кодексу України,   233 Господарського кодексу України   відповідач не заявляв.
          Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1530,39 грн 3%  річних та 1575,48 грн інфляційних втрат, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до   ст. 625 Цивільного кодексу України   боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.
          Колегія суддів перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань погоджується з висновком суду першої інстанції (з урахуванням встановленого строку початку прострочення оплати за кожним актом та визначених позивачем меж) щодо стягнення з відповідача 1492,57 грн 3% річних та  1483,33 грн інфляційних втрат.  
          Твердження скаржника, що позивач намагався стягнути заборгованість з відповідача через наказне провадження іншу суму з застосуванням  інших штрафних санкцій, а саме 46030,72 грн основного боргу, 1375,51 гшрн 3 % річних та судовий збір у розмірі 210,20 грн, не спростовують висновків суду.
          При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на  платіжні доручення №1692 від 26.05.2021 року на суму 37857,54 грн та №1693 від 26.05.2021 року на суму 6173,18 грн про повну оплату суми основного боргу, оскільки останні зроблені після винесення оскаржуваного рішення.  
          Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо покладення на відповідача 3946,99 грн витрат на професійну правничу  допомогу адвоката, з огляду на наступне.
          Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України   визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
          Відповідно до положень ч. 1   ст. 126 Господарського процесуального кодексу України   витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
          За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2   ст.126 Господарського процесуального кодексу України).
          Відповідно до ч. 3   ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
          Частиною 8   ст. 129 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
          Відповідно до ч.1   ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"   адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
          Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ч.1   ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").
          Відповідно до   ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"   гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
          Колегія суддів зазначає, що у позовній заяві позивач  просив  стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.
          Так, Товариством з обмеженою відповідальністю "Сінта-Груп" на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги від 05.05.2020 року № 6, звіт (детальний опис виконаних робіт) від 23.10.2020 року та акт виконаних робіт від 27.10.2020 року на суму 4000,00 грн, підписані між позивачем та адвокатом Зоновим Б.С., а також рахунок-фактура від 27.10.2020 року № СФ-0000013 та платіжне доручення від 29.10.2020 року № 554 на суму 4000,00 грн щодо оплати позивачем послуг адвоката.
          
          Відповідно до  ч.ч. 5, 6   ст. 126 Господарського процесуального кодексу України   в разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
          Однак, у викладених відповідачем запереченнях проти заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката не наведено жодних належних обставин щодо неспівмірності таких витрат, окрім зауваження на допущених у позовній заяві помилках щодо суми основного боргу.
          Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору та на професійну правничу допомогу адвоката відповідно до   ст. 129 Господарського процесуального кодексу України   у зв`язку з частковим задоволенням позову покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.
          Таким чином, на відповідача з урахуванням приписів  ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає покладення витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 3946,99 грн.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог. 
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що  мотиви апеляційної скарги  Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем Автосервіс" фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву,  висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.  
          Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
          Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). 
          Отже, зазначені в апеляційних скаргах доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянти не подали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                     
                                                        ПОСТАНОВИВ:          
           1. Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем Автосервіс"  на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2021  у справі № 910/19347/20 залишити без задоволення.
           2. Рішення  Господарського суду міста Києва від 20.04.2021 року у справі №910/19347/20 залишити без змін.
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
           4.   Матеріали справи №910/19347/20 повернути до Господарського суду міста Києва.   

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                А.Г. Майданевич

                                                                                О.М. Коротун