Постанова  
Іменем  України
 
07 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 165/2346/17-ц
провадження № 61-3843св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., 
Коломієць Г. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними додаткових угод до договору про іпотечний кредит та стягнення безпідставно отриманих коштів за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року у складі судді Василюка А. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 26 січня 2021 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсними додаткових угод до договору про іпотечний кредит та стягнення безпідставно отриманих коштів по іпотечному кредиту.
Позовна заява мотивована тим, що 16 жовтня 2007 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про іпотечний кредит № VONVG40000000741, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 56 775,00 грн з цільовим використанням - для придбання квартири, на строк до 16 жовтня 2035 року.
16 жовтня 2007 року вона придбала квартиру, а 22 серпня 2008 року банк на підставі укладеної із нею додаткової угоди, конвертував заборгованість за кредитним договором у розмірі 56 934,53 грн, в іноземну валюту (долари США). З того часу її заборгованість обліковувалась в іноземній валюті                      у розмірі 12 350,22 дол. США.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2009 року у справі № 2-1220-2009 з неї стягнуто на користь банку всю суму заборгованості за договором про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року, нараховану станом на 22 липня 2009 року.
У межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого Нововолинським міським судом Волинської області, вона виконувала рішення суду і на погашення кредитної заборгованості сплатила 
227 736,47 грн (з урахуванням стягнутих банком без її згоди із зарплатного рахунку коштів у розмірі 45 624,11 грн).
ОСОБА_1 зазначала, що відповідач всупереч нормам закону та умовам договору змінював черговість погашення боргу, унаслідок чого заборгованість не зменшувалася, а збільшувалася. Кошти скеровувалися             на сплату непередбаченої договором комісії у розмірі 2 651,58 дол. США,            що становить 26 140,85 грн, на погашення іншого кредитного договору                       № VONVG50000000741 у розмірі 4 158,82 дол. США, укладеного між ними, 
що становить 31 157,86 грн, на сплату безпідставно нарахованої заборгованості за відсотками та пені.
Відповідач уклав із нею додаткові угоди до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року, а саме: 12 жовтня 2012 року - про видачу кредиту                у розмірі 14 341,72 дол. США, 05 серпня 2013 року - про видачу кредиту 
у розмірі 14 819,37 дол. США та 07 серпня 2013 року - про видачу кредиту                 у розмірі 14 863,33 дол. США, під виглядом реструктуризації заборгованості. Проте, фактично, ПАТ КБ «ПриватБанк» збільшив суму іпотечного кредиту на 2 513,11 дол. США.
Позивач вважала, що, укладаючи додаткові угоди, відповідач ввів її                        в оману. Іпотечний кредит 16 жовтня 2007 року вона отримала у національній валюті, який повністю використано за цільовим призначенням для придбання житла. Вона не зверталася до банку про видачу додаткових сум кредиту, оскільки їх не потребувала. Відповідно до додаткових угод вона кошти не отримувала і ними не користувалася.
Наголошувала, що на час виникнення спірних правовідносин згідно                        зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонялося надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги,  ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсними додаткові угоди від 12 жовтня 2012 року,                        від 05 серпня 2013 року та від 07 серпня 2013 року до договору                             про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року № VONVG40000000741                         та стягнути з відповідача на її користь отримані доходи у вигляді відсотків
у розмірі 1 714,73 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 49 504,25 грн; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отримані комісійні в розмірі 2 651,58 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 76 551,11 грн; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти, використані банком на погашення іншого кредиту в розмірі 4 158,82 дол. США, що на час стягнення еквівалентно              120 065,13 грн; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списані                      з її рахунку кошти у сумі 45 624,11 грн і пеню в розмірі 20 090,33 грн; вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 12 липня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач не довела, у чому полягає обман під час укладення додаткових угод до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року. Підписання і подальше виконання умов договору свідчить про волевиявлення позивача та є підтвердженням її повного усвідомлення наслідків укладених нею додаткових угод до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року.
Сторони після ухвалення судового рішення не позбавлені можливості дійти згоди щодо погашення кредиту в обумовлений ними спосіб.При цьому укладення додаткових угод до договору після ухвалення судового рішення і є тим узгодженим сторонами способом погашення кредитної заборгованості.
Посилання позивача на норму частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу визнання недійсними додаткових угод суди вважали безпідставними, оскільки нові кредити в іноземній валюті позивачу не надавалися. Цими додатковими угодами лише у новій редакції викладено пункт 8.1 договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року з урахуванням його редакції відповідно до додаткової угоди від 22 серпня 2008 року про конвертацію заборгованості у долари США.
Суди вважали, що аргументи позивача щодо неправильного, на її думку, зарахування банком коштів, внесених нею у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не може бути підставою для визнання недійсними оспорюваних нею додаткових угод до кредитного договору.
Суди не встановили порушення прав та інтересів позивача ОСОБА_1 ,             а вона не довела те, що укладені з банком додаткові угоди до договору про іпотечний кредит суперечать нормам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та інших норм законодавства. Тому суди дійшли висновку про відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних додаткових угод та, як наслідок, стягнення з банку на її користь коштів.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року (провадження 
№ 61-43318св18) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 12 липня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними додаткових угод від 12 жовтня 
2012 року, від 05 серпня 2013 року та від 07 серпня 2013 року до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року №VONVG40000000741, та стягнення коштів, отриманих у вигляді відсотків за додатковими угодами у сумі 
1 714,73 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 49 504,25 грн, залишено без змін.
Постанову Апеляційного суду Волинської області від 12 липня 2018 року               в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно отриманої комісії в сумі 2 651,58 дол. США,               що на час стягнення еквівалентно 76 551,11 грн, коштів, використаних банком на погашення іншого кредиту в сумі 4 158,82 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 120 065,13 грн, коштів безпідставно списаних з рахунку позивача у сумі 45 624,11 грн та пені в сумі 20 090,33 грн скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Апеляційного суду Волинської області від 12 липня 2018 року у скасованій частині втрачає законну силу.
Постановою Волинського апеляційного суду від 26 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням суду                            від 23 грудня 2009 року, яке набрало законної сили, з     ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитом, процентами, а також несплачену комісію та пеню. Судом апеляційної інстанції не встановлено, що станом на 16 липня 2013 року позивачкою погашено спірний кредит і це підтверджується укладеними між нею і банком 05 серпня 2013 року, 07 серпня 2013 року додатковими угодами, в яких визнано заборгованість за кредитом у конкретній сумі, тому підстави для стягнення з відповідача 
2 651,28 дол. США, які позивач вважає, що сплатила у рахунок комісії відсутні, оскільки ці кошти підлягали зарахуванню в рахунок погашення заборгованості за кредитом.
Щодо коштів, використаних банком на погашення іншого кредиту 
в розмірі 4 158,82 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 120 065,13 грн, то відповідно до пункту 8.2 спірного кредитного договору, банк відкриває позичальникові рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди та інших платежів. Цей самий рахунок визначений для погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № VONVG50000000741. Пунктом 7.2 кредитного договору від 16 жовтня  2007 року 
№ VONVG50000000741, у початковій його редакції, передбачено, що кошти, які надходили на погашення кредиту розподілялись на погашення заборгованості за кредитом на початковий внесок (за договором                               № VONVG50000000741), а в другу чергу на погашення заборгованості                     за основним кредитом (за договором № VONVG40000000741). За таких обставин банк правомірно розподіляв кошти, які надходили на рахунок на погашення заборгованості за договором № VONVG50000000741.
Щодо безпідставно списаних коштів з рахунку позивача у розмірі                            45 624,11 грн та пені в розмірі 20 090,33 грн, то доводи позивача про безпідставне списання цих коштів із її рахунку  є необґрунтованими, оскільки згідно з пунктом 3.2.5 кредитного договору вона доручила банку вчиняти такі дії.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У березні 2021 року    ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції у повному обсязі, 
а рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення безпідставно отриманої комісії у розмірі 2 651,58 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 76 551,11 грн, коштів, використаних банком на погашення іншого кредиту в розмірі 4 158,82 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 120 065,13 грн, безпідставно списаних з рахунку коштів у розмірі 45 624,11 грн та пені в розмірі 20 090,33 грн, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги в цій частині задовольнити. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень
заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права 
у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Крім того, зазначає, що судами належним чином не досліджено зібрані 
у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4                   частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2021 року клопотання                  ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року та постанови Волинського апеляційного суду від 26 січня 2021 року.
Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу 
№ 165/2346/17-ц з Нововолинського міського суду Волинської області.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга     ОСОБА_1  мотивована тим, що апеляційний суд невірно застосував законодавство, яке регулює спірні відносини, не надав правову оцінку наданим доказам, не врахував правову позицію Верховного Суду.
Суди не з`ясували правову природу нарахованої банком комісії, стягнутої банком із внесених нею грошових коштів, не перевірили законність набуття банком цих коштів, чи здійснювалось банком фактично резервування ресурсів, якщо здійснювалось, то яким чином і чим це підтверджується, чи обліковуються в банку зарезервовані ресурси, оскільки відповідач не підтвердив сум зарезервованих коштів.
Суд безпідставно вважав і це є припущенням, що сумою зарезервованих ресурсів є сума, вказана в графіку погашення кредиту. Проте графіки погашення кредиту до договору про іпотечний кредит від 22 серпня                    2008 року зі змінами, внесеними 12 жовтня 2012 року, 05 серпня 2013 року, 07 серпня 2013 року не містять суми зарезервованих ресурсів та нарахованої комісії.
Також суд не прийняв до уваги, що резервування ресурсів для відшкодування можливих втрат від здійснення банківської операції не є послугою, яка надається клієнту, тому за неї не може встановлюватись плата (постанова Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168).
Апеляційний суд не врахував правовий висновок, зроблений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), який передбачає, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України                               є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Крім того, апеляційний суд не врахував і висновок у постанові Верховного Суду від 02 грудня                2020 року у цій справі № 165/2346/17-ц, де вказується на нікчемність умов договору про сплату комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів відповідно до законодавства, що діяло у спірний період.
Суди попередніх інстанцій не врахували, що нарахування комісії після зміни банком строку виконання зобов`язання відповідно до частини другої 
статті 1050 ЦК України, шляхом звернення до суду з вимогою про стягнення усієї заборгованості, безпідставне, аналогічно до нарахованих процентів. Відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц. 
Суд помилково вважав законним самовільне скеровування банком внесених нею грошових коштів на погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит на погашення іншого кредитного договору 
№ VONVG50000000741 від 16 жовтня 2007 року, отриманого на поточні потреби, не звернувши уваги на те, що це різні кредитні договори за класифікацією та обліком. При цьому вона не надавала банку права змінювати призначення цих коштів. Вона, виконуючи рішення суду, сплачувала кошти, які вносила в касу банку для конвертації, а вони підлягали зарахуванню відповідно до цільового призначення: на погашення договору про іпотечний кредит № VONVG40000000741. 
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.  
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У квітні 2021 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржені судові рішення                      є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга     ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржені судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі                та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом установлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1                          16 жовтня 2007 року укладено договір про іпотечний кредит 
№ VONVG40000000741 на суму 56 775,00 грн зі сплатою 15 % річних                       за користування кредитом, а також інших платежів у порядку, на умовах та        в строки, визначені договором. Кредит надавався строком погашення не пізніше 16 жовтня 2035 року на придбання у власність квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу від 16 жовтня                 2007 року № 4962, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
22 серпня 2008 року за заявою позивача сторонами укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року 
№ VONVG40000000741, відповідно до якої цей договір було викладено                    у новій редакції, у тому числі пункт 8.1 щодо валюти надання кредиту та його розміру - 12 350,22 дол. США. Ця додаткова угода позивачем не оспорюється.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2009 року у справі № 2-1220-2009 з ОСОБА_1 стягнуто на користь                 ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за договором про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року, нараховану станом на 22 липня 2009 року, заборгованість у загальному розмірі 93 885,71 грн, з яких: заборгованість               за кредитом - 91 014,90 грн, заборгованість за відсотками - 1 276,46 грн, комісія - 1 586,46, пеня - 7,89 грн.
У подальшому між  ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено додаткові угоди до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року № VONVG40000000741, зокрема: 12 жовтня 2012 року, 05 серпня 2013 року та 07 серпня 2013 року, що є невід`ємними частинами кредитного договору, якими сторонами узгоджено розмір кредитної заборгованості, викладено               у новій редакції пункт 8.1 кредитного договору, визначено новий графік погашення кредиту.
Судовими рішеннями у цій справі, у тому числі постановою Верховного Суду, доведено безпідставність вимог ОСОБА_1 про недійсність додаткових угод до договору про іпотечний кредит.
За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За правилом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню              у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними 
в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору                   з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Судом установлено, що у період між днем набрання законної сили рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2009 року у справі № 2-1220-2009 та днем укладення першої із додаткових угод - 
12 жовтня 2012 року, позивачем відповідно до розрахунку заборгованості за договором № VONVG40000000741 від 16 жовтня 2007 року, наданого відповідачем, сплачено процентів - 2 612,92 дол. США, пені - 
1 155,21 дол. США, комісії - 946,83 дол. США.
Отже, сторони і після ухвалення судового рішення не позбавлені можливості дійти згоди щодо погашення кредиту в обумовлений ними спосіб. При цьому укладення оскаржуваних додаткових угод до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року після ухвалення судового рішення і є тим узгодженим сторонами способом подальшого погашення кредитної заборгованості.
Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК Україниправочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У статті 629 ЦК Українизакріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право -обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Судом установлено, щоОСОБА_1  на підставі пункту 3.2.5 кредитного договору доручила банку списувати кошти з усіх свої поточних рахунків                 у валюті кредиту або валюті, відмінної від валюти кредиту, наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами, при настанні строків платежів.
Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що доводи позивача про безпідставне списання коштів із її рахунку є необґрунтованими.
Пунктами 8.1 додаткових угод до кредитних договорів від 22 серпня                   2008 року № VONVG40000000741 та № VONVG50000000741, які є чинними, передбачено обов`язок позивача, як позичальника, щодо сплати винагороди (комісії) за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів. 
Отже, винагорода у розмірі 3 % річних за резервування ресурсів, яка обліковувалась банком як комісія, нарахована обґрунтовано, оскільки це передбачено умовами кредитного договору.
Разом з тим відповідно до пункту 8.2 спірного кредитного договору банк відкриває позичальникові рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди та інших платежів. 
Цей самий рахунок визначений для погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № VONVG50000000741. 
Пунктом 7.2 кредитного договору від 16 жовтня 2007 року                                             № VONVG50000000741, в початковій його редакції, передбачено, що кошти, які надходили на погашення кредиту розподілялись на погашення заборгованості за кредитом на початковий внесок (за договором                            № VONVG50000000741), а в другу чергу на погашення заборгованості за основним кредитом (за договором № VONVG40000000741). 
 
За таких обставин банк правомірно розподіляв кошти, які надходили на рахунок на погашення заборгованості за договором № VONVG50000000741.
Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
Звертаючись до суду з позовом, зокрема, про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів (стаття 1212 ЦК України),  ОСОБА_1                    не надала суду докази, що підтверджують ці обставини, оскільки ці кошти сплачувались нею на погашення кредитних зобов`язань. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року              у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого               2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини,             що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Таким чином, суди з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясували обставини справи, надали належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 щодо стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. 
Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження                            в місцевому та апеляційному судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, зводяться до незгоди заявника із висновками судів і спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 26 січня                    2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                     її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Г. В. Коломієць