Справа № 299/1727/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        05 липня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,
за участі секретарки судового засідання Мацоли О.-Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в особі представника Гребенюка Олександра Сергійовича до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представниці Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 5 серпня 2020 року, ухвалене суддею Леньом В. В.,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК, банк) в особі представника Гребенюка О.С. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 26.01.2012, за умовами якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 2 000 гривень. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у цій анкеті-заяві. Також указаною заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в банку, які були надані йому в письмовій формі.
Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 повинен здійснювати погашення заборгованості щомісяця, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками згідно з умовами договору. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах установленого кредитного ліміту. 
Однак ОСОБА_1 узятих на себе зобов`язань належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 03.05.2020 у нього перед банком виникла заборгованість у розмірі 14 261,08 грн, яка складається з: - 573,34 грн простроченого тіла кредиту; - 206,12 грн відсотків за прострочений кредит; - 12 326,33 грн пені; - 500 грн штрафу (фіксована частина) та 655,29 грн штрафу (процентна складова).
Посилаючись на те, що відповідач зазначену заборгованість не погасив, а тому банк просив стягнути з нього на свою користь заборгованість у розмірі 14 261,08 грн, а також 2 102 грн судових витрат по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 5 серпня 2020 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 26.01.2012 у розмірі 1 146,68 грн, а саме порівну по 573,34 грн, відповідно, за простроченим тілом кредиту та пенею.
У задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено.
Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 2 102 грн судових витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року, зокрема поновлено АТ КБ «ПРИВАТБАНК» строк на апеляційне оскарження цього заочного рішення суду. 

В апеляційній скарзі представниця АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Крилова О.Л. просила скасувати зазначене рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог банку про стягнення з ОСОБА_1 процентів і неустойки (штрафів) та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення просила залишити без змін, а також вирішити питання про розподіл понесених судових витрат.
Скарга мотивована тим, що місцевим судом порушено норми матеріального і процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. 
Зазначала, що факт укладення кредитного договору відповідачем не заперечувався і він підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які розміщені на сайті банку, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом ОСОБА_1 у цій заяві.
Також апелянтка вказувала на помилковість висновків суду про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України процентів, оскільки відповідний їх розмір передбачений умовами кредитного договору, а саме змінами внесеними 01.03.2019 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до умов і правил надання банківських послуг, тобто пункту 2.1.1.2.12, до яких ОСОБА_1 приєднався, а відтак банком починаючи з 01.10.2019 відповідачу правомірно нараховані ці відсотки.
Стверджувала і те, що місцевий суд належним чином не звернув уваги на існуючі між сторонами договірні відносини, якими передбачено у разі порушення зобов`язання застосування як штрафів у вигляді процентної складової і фіксованої частини (пункти 2.1.1.5.5., 2.1.1.7.6. умов і правил надання банківських послуг), так і пені відповідно до тарифів банку. Водночас це не суперечить положенням ст. 61 Конституції України щодо одночасного стягнення штрафу і пені, а згідно зі ст. 260 ГК України є видами штрафних санкцій, тобто не є окремими і самостійними видами юридичної відповідальності, а отже, може застосовуватися у межах одного виду відповідальності. До того ж у даному випадку не є подвійне притягнення до відповідальності відповідача, адже характер правопорушень є різним. 
Правом подати відзив на апеляційну скаргу банку відповідач ОСОБА_1 не скористався. 
У судовому засіданні представниця позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, з підстав наведених у ній.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, розгляд справи відкласти не просив, а тому його неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідачки, пояснення представниці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2 та 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Апелянтом рішення суду в частині вирішення позовних вимог банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 573,34 грн простроченого тіла кредиту та частково пені у розмірі 573,34 грн не оспорюється, а отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряються.
Предметом апеляційного перегляду в цій справі є рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 : - 206,12 грн процентів за прострочений кредит; - решти 11 752,99 грн пені (12 326,33-573,34); - 500 грн штрафу (фіксована частина) та 655,29 грн штрафу (процентна складова).
Судом установлено, що 26 січня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 на підставі заяви-анкети про приєднання до умов і правил надання банківських послуг б/н було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 2 000 гривень (а.с.22).
Своїм підписом в анкеті-заяві відповідач підтвердив свою згоду, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.22 на звороті).
До кредитного договору банк додав витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» та Умов і правил надання банківських послуг від 06.03.2010 № СП-2010-256 (а.с.23-47). 
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 26.01.2012, то станом на 03.05.2020 у ОСОБА_1 перед банком виникла заборгованість у розмірі 14 261,08 грн, яка складається з: - 573,34 грн простроченого тіла кредиту; - 206,12 грн відсотків за прострочений кредит; - 12 326,33 грн пені; - 500 грн штрафу (фіксована частина) та 655,29 грн штрафу (процентна складова).
Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за цим кредитним договором ОСОБА_1 було видано кредитну картку з терміном дії до серпня 2015 року (а.с.21). 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою ст. 1054 ЦК України регламентовано, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Положеннями частини першої статті 633 ЦК України врегульовано, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною першою статті 1050 ЦК України констатовано, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отож, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Правилами ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Із матеріалів справи вбачається, що факт укладення цього кредитного договору ОСОБА_1 не заперечується. 
Водночас як видно з розрахунку заборгованості за цим кредитним договором, то ОСОБА_1 неодноразово виконував його умови, що свідчить про погодження ним із такими умовами кредитного договору. 
Приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України регламентовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Так, у пунктах 55, 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) констатовано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому неправомірним є нарахування процентів на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України до повного погашення заборгованості за кредитом.
Отже, на переконання колегії суддів, оскільки строк дії кредитної картки ОСОБА_1 закінчився ще у серпні 2015 року, що відповідає строку дії кредитного договору, і такий договір сторони не продовжували, а тому нараховані відповідачу банком начебто договірні проценти в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України після закінчення строку дії кредитного договору починаючи із 01.10.2019, на підставі внесених 01.03.2019 змін до пункту 2.1.1.2.12 умов і правил надання банківських послуг, до яких ОСОБА_1 не приєднувався, є безпідставними, а відтак задоволенню не підлягають.
У зв`язку з наведеними обставинами не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь банку поза межами дії строку кредитного договору решти пені та штрафів, оскільки права й інтереси АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у даному випадку забезпечуються положеннями 2 ст. 625 ЦК України, а саме щодо можливості зобов`язання відповідача сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми. Однак з такими позовними вимогами у цій справі банк до ОСОБА_1 не звертався. 
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань. Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін та не впливають на правильність й справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, на переконання апеляційного суду, оскаржене заочне рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 143 грн слід віднести за рахунок АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представниці Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 5 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 липня 2021 року.

 Суддя-доповідачка

Судді