ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 р. 	Справа № 520/4468/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2021, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, по справі № 520/4468/21
за позовом                 ОСОБА_1  
до        Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації                        
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації (далі по тексту – УПСЗН, відповідач), в якому просив суд:
визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації (в зв`язку з реорганізацією Управління праці та соціального захисту населення Дергачівської районної державної адміністрації в Харківській області шляхом приєднання до Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації) в проведенні перерахунку та виплаті ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги особі з інвалідністю внаслідок війни II групи за 2020 рік, розрахованої відповідно до статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції Закону України "Про внесення змін до Закову України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25 грудня 1998 року №367-XIV (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10рп/2008), з розрахунку восьми мінімальних пенсій за віком, розмір якої визначений відповідно до статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09 липня 2003 року, з урахуванням фактично сплаченої суми допомоги у 2020 році;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації (в зв`язку з реорганізацією Управління праці та соціального захисту населення Дергачівської районної державної адміністрації в Харківській області шляхом приєднання до Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації) провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги особі з інвалідністю внаслідок війни II групи за 2020 рік, розрахованої відповідно до статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції Закону України Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25 грудня 1998 року №367-XIV (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10рп/2008), в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, розмір якої визначений відповідно до статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09 липня 2003 року, з урахуванням фактично сплаченої суми допомоги у 2020 році;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації здійснювати виплату ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги особі з інвалідністю внаслідок війни II групи, розрахованої відповідно до статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції Закону України Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25 грудня 1998 року №367-XIV (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10рп/2008), в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, розмір якої визначений відповідно до статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09 липня 2003 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що має статус особи з інвалідністю ІІ групи, проте, до 05 травня за 2020 рік не отримував щорічної разової грошової допомоги в належному розмірі, а саме: в розмірі 8 (восьми) мінімальних пенсій за віком, що є порушенням пенсійним органом вимог чинного законодавства України та ст. 46 Конституції України. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року по справі №520/4468/21 адміністративний позов залишено без руху з підстав порушення встановленого п.2 ст. 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду та запропоновано усунути вказані недоліки шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до суду, в якій вказати підстави для поновлення строку. Роз`яснено позивачу, що у разі невиконання вимог ухвали позовна заява буде йому повернута.
05.04.2021 до суду від позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду, в якій він в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду вказував, що у зв`язку з тим, що не має юридичної освіти та не знає особливостей законодавства у сфері соціального захисту населення не міг знати, що розмір отриманої ним грошової допомоги до 05 травня не відповідає вимогам законодавства. Про наведені обставини дізнався лише у лютому 2021 року і одразу звернувся до відповідача з заявою про перерахунок разової грошової допомоги. Також зазначив, що з березня 2020 року займався лікуванням, пов`язаним з онкологічним захворюванням, в результаті чого в серпні 2020 року переніс операцію. Після чого проходив реабілітацію та обстеження в обласному центрі онкології, що підтверджується випискою з медичної картки. Також вказує, що у зв`язку з запровадженням на всій території України карантину та враховуючи, що позивач перебуває в групі ризику з огляду на вказану хворобу, з березня 2020 знаходився на самоізоляції і не мав змоги ні про що піклуватися, крім свого здоров`я. Враховуючи викладене, вважає вищевикладені обставини поважними причини пропуску строку на звернення до суду, об`єктивно непереборними та такими, що не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації (просп. Гагаріна, буд. 157 "а", м. Харків, 61124, код ЄДРПОУ 03196541) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачу.
Позивач, не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 року по справі № 520/4468/21, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджує, що суд першої інстанції не з`ясував, не дослідив та не встановив фактичних обставин, за яких позивач своєчасно не реалізував своє право на звернення до суду з даним позовом. Вказує, що в поданому до суду клопотанні про поновлення строку наголошував на тому, що не має юридичної освіти та не знає особливостей законодавства у сфері соціального захисту населення, а тому не міг знати, що розмір отриманої ним грошової допомоги до 05 березня не відповідає вимогам законодавства. Пояснив, що про наведені обставини дізнався лише в лютому 2021 року з листа відповідача від 15.02.2021 №К-61/03, а з березня 2020 року займався лікуванням виявленого в нього онкологічного захворювання, внаслідок чого в серпні 2020 переніс операцію та проходив реабілітацію, обстеження в обласному центрі онкології та лікування, що підтверджується випискою з медичної картки. Також вказує, що з березня 2020 у зв`язку із запровадженням на всій території України карантину, враховуючи його хворобу перебував на самоізоляції та не мав змоги ні про що піклуватися крім свого здоров`я.
Посилання суду першої інстанції на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 30.03.2020 по справі № 826/10808/19 вважає безпідставним, оскільки обставини цієї справи не є тотожними обставинам справи за позовом ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що на виконання вимог ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року, якою позов ОСОБА_1 залишено без руху, позивачем 05 квітня 2021 року надано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, в якій він зазначив, що не має юридичної освіти та не знає особливостей законодавства у сфері соціального захисту населення, а тому не був обізнаний про порушення його прав. Разом з тим вказав, що до лютого 2021 року не міг знати про порушення своїх прав, оскільки з березня 2020 року займався лікуванням онкологічного захворювання, а в серпні 2020 року переніс операцію, після якої проходив реабілітацію, обстеження в обласному центрі онкології та лікування, на підтвердження чого надано виписку із медичної картки.
Приймаючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції, керуючись п.1 ч.4 ст.169 КАС України, виходив з того, що у встановлений судом строк позивачем недоліки позовної заяви не усунуті, оскільки обставини пропуску строку звернення до суду, які наведені в наданій на виконання вимог ухвали суду від 22.03.2021 заяві, визнані судом неповажними.
Надаючи правову оцінку правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального права щодо встановлених обставин справи, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначено КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Приписами ч.1 ст. 118 КАС України закріплено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За визначенням, наведеним в ч. 3 ст. 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані ст. 123 КАС України, відповідно до ч. 1, 2 якої, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі “Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства”, пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі   “ВАТ “Нафтова компанія “Юкос” проти Росії”).
Отже, для вирішення питання про правильність застосування судом першої інстанції строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з`ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.
Слід зазначити, що пропуск строку передбаченого ч.5 ст. 122 КАС України не є безумовною підставою для повернення позовної заяви або залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки, за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.
За змістом наведеної процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Зокрема, причини пропуску строку звернення до адміністративного суду можуть бути визнані судом поважними лише якщо відповідні обставини виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, безпосередньо унеможливлюють або ускладнюють можливість подання позову у визначений законом строк, виникли протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими доказами.
Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі   240/12017/19 від 31.03.2021 року та колегія суддів не вбачає підстав для відступу від зазначеної правової позиції. 
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття “дізнався” та “повинен був дізнатись”.
Так, під поняттям “дізнався” необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.   
Поняття “повинен був дізнатися” необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Викладені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2020 у справі 340/1019/19.
Колегією суддів встановлено, що предметом даного позову є оскарження бездіяльності Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації, що полягає в ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2020 рік в розмірі 8 (восьми) мінімальних пенсій за віком як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни та зобов`язання відповідача перерахувати, нарахувати та виплатити таку допомогу.
У наведеній ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 22.03.2021 року судом встановлено, що 19.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом, в якому зазначив про нарахування йому разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, як особі з інвалідністю внаслідок війни, проте, у зменшеному розмірі. 
Колегія суддів наголошує на тому, що грошова допомога є періодичним та фіксованим платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про підставу здійснення такої виплати, її розмір, як вона обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів було здійснено саме такий її розрахунок.
Враховуючи, що вказаний вид грошової виплати є періодичним платежем, про здійснення такої виплати у неналежному розмірі та, як наслідок, порушення своїх прав позивач мав дізнатися під час її отримання. 
Отже, з дня отримання виплати особою, якій призначена грошова допомога вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.
Разом з цим, позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом 19.03.2021 року, тобто з порушенням шестимісячного строку звернення до суду, встановленого п.2 ст.122 КАС України.
На думку Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду у справі 240/12017/19 від 31.03.2021 року позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.
Колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
З позовної заяви та заяви про усунення її недоліків вбачається, що позивач, звертаючись 11.02.2021 року до відповідача із заявою про здійснення нового розрахунку виплати разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік відповідно до ст.ст. 13-16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», вже знав, що в 2020 році, розмір його разової грошової допомоги до 5 травня виплачувався відповідно до постанов Кабінету Міністрів України, якими встановлено такі розміри.
Таким чином, враховуючи обізнаність позивача про порушення свого права при отриманні виплати грошової допомоги до 5 травня в 2020 році та встановлений шестимісячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав, позивач мав звернутися до суду до 5 листопада 2020 року, разом з цим цього не зробив.
Колегія суддів враховує, що судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду у справі № 240/12017/19 від 31.03.2021 року відступила від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження   К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі №822/1928/18 (касаційне провадження   К/9901/1313/18)   щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, та дійшла такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України у спорах цієї категорії:
1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів; позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду; в той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно, а відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.
З урахування наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що отримання позивачем листа відповідача від 15.02.2021 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, що спростовує доводи позивача про необхідність відліку шестимісячного строку для звернення до суду саме з дати отримання відмови у здійсненні перерахунку та виплати щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2020 рік як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни в розмірі 8 (восьми) мінімальних пенсій за віком у відповідь на його заяву від 11.02.2021 року.
В обґрунтування поважності причин пропуску строку на звернення до суду апелянт також вказує, що з березня 2020 року займався лікуванням, виявленої у нього онкологічної хвороби, внаслідок якої у серпні 2020 року переніс операцію, після якої проходив реабілітацію та обстеження в обласному центрі онкології та лікування.
Однак, як вбачається з наданих позивачем копій виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4813 Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласний медичний клінічний центр урології і нефрології імені В.І. Шаповалова» та витягу з амбулаторної картки №55040 для МСЕК Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр онкології» ОСОБА_1 лише в період з 03.08.2020 по 17.08.2020 перебував на стаціонарному лікуванні та з 22.09.2020 до 21.10.2020 спостерігався лікарем-онкологом.
Разом з цим, доказів неможливості звернення до суду з цим позовом в період після  травня 2020 (час коли позивач мав дізнатися про порушення своїх прав) до 03.08.2020 (перший день перебування на стаціонарному лікуванні) та після з 22.10.2020 (перший день після закінчення спостерігання в Обласному центрі онкології) до листопада 2020 (час до якого позивач мав звернутися до суду з цим позовом), позивачем не надано. 
У зв`язку з чим, наведені позивачем обставини не доводять наявності поважних причин пропуску строку на звернення до суду.
Так само не свідчать про поважність причин пропуску такого строку і посилання позивача на перебування його з березня 2020 на самоізоляції внаслідок запровадження на всій території України карантину з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби COVID-19, оскільки період знаходження на самоізоляції не може тривати рік, при цьому ОСОБА_1 не був позбавлений можливості, навіть перебуваючи на самоізоляції, звернутися за отриманням правової допомоги з питань складання позовної заяви та направити її самостійно на електронну пошту суду (або через програму «Електронний суд») або здійснити це через свого представника (адвоката).
Обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом “Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt”, згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.
Колегія суддів звертає увагу на те, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди відповідач був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання та така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо соціального забезпечення.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.
Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
Колегія суддів зазначає, що поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі “Пономарьов проти України).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Як зазначено в п. 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі “Пономарьов проти України”, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Також у рішенні від 03.04.2008 у справі “Пономарьов проти України” Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим в пункті 47 Рішення ЄСПЛ, Високий Суд вказав, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі “Пономарьов проти України” (Ponomaryov v. Ukraine), заява   3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі “Мушта проти України” зазначено: право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.
Отже, у разі оскарження рішення суб`єкта владних повноважень зі спливом значного періоду часу, позивачем мають бути наведено переконливі підстави для поновлення пропущеного процесуального строку. Тобто, тягар доказування, в цьому випадку, покладається саме на позивача.
Оскільки позивач у заяві про усунення недоліків поданої позовної заяви на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, не навів будь-яких обставин і не надав відповідних доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду з позовом, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неусунення позивачем у встановлений судом строк недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, що є підставою для її повернення в силу п.1 ч.4 ст.169 КАС України, а тому вважає ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 по справі 520/4468/21 такою, що не підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 122, 123, 240, 242, 243, 250, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу  Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 по справі № 520/4468/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій