П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 серпня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/15054/20	

 	                     Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.                      рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса                      09 березня 2021 року 	

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача:                                                  Яковлєва О.В.,
суддів                                                                      Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Нкоункоу Ірна Грасія Монія Сиріль на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Головному управлінню Державної міграційної служби України в Одеській області, а саме: визнання протиправним та скасування наказ № 239 від 14 грудня 2020 року про відмову в оформленні документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року відмолено у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки інформації по країні походження позивача та посиланням позивача на історію його переслідувань, а як наслідок зроблено помилковий та передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.
В свою чергу, відповідачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивач не має права на визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , 1994 року народження, жіночої статті, громадянка ДР Конго, за національністю баконго, за віросповіданням християнка-католик, рідна мова – французька, сімейний стан – незаміжня.
На територію України Нкоункоу Ірна Грасія Монія потрапила 27 січня 2014 року легально, на підставі паспортного документу від 18 липня 2013 року.
При цьому, 26 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За результатами розгляду заяви Головне управління ДМС України в Одеській області склало висновок від 14 грудня 2020 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 14 грудня 2020 року № 239 відмовлено ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись із правомірністю виданого наказу повивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок про відмову у скасуванні оскаржуваного наказу міграційного органу, так як відсутні підстави вважати позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, регулюється ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту,- особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Згідно ч. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації він є громадянином Республіки Конго, який не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки не може повернутись до неї через наявність у нього побоювань щодо можливих переслідувань урядом республіки через опозиційну політичну діяльність рідного дядька.
В даному випадку, перебуваючи на території України після завершення строку легального перебування, позивач звернувся до міграційного органу за отриманням притулку у передбаченому ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку.
В свою чергу, міграційним органом визнано очевидно необґрунтованим звернення позивача за захистом в Україні, а як наслідок прийнято оскаржуване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Між тим, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, а також перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
В даному випадку, відмовляючи в оформленні документів позивача, міграційним органом встановлено, що викладена позивачем історія переслідування родини позивача невідомими особами через політичну діяльність рідного дядька позивача містить лише загальні посилання на факт такої діяльність.
При цьому, з проведеного опитування позивача вбачається, що він не володіє жодною інформацією про політичну діяльність дядька, зокрема, не знає назву політичної партії, напрямок її політичної діяльності, а також того чим займався її дядько у партії.
В свою чергу, у межах розгляду даної справи, доводами позовної заяви та апеляційної скарги, позивачем не спростовано жодного висновку міграційного органу про необґрунтованість його заяви.
Крім того, позивачем не надано до суду жодного доказу, яким можливо підтвердити реальність його побоювань та викладеної історії переслідування.

З іншого боку, з пояснень позивача також вбачається, що він та його родина ніколи не зазнавали будь-яких утисків за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства.
Внаслідок чого, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем побоювання переслідувань є непереконливими, а як наслідок такими, що не дають підстав вважати його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, є помилковими посилання позивача на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки ситуації по країні походження позивача, так як позивачем у своєму адміністративному позові та апеляційній скарзі не зазначено жодного посилання на будь-яку інформацію про його країну походження, яка могла б спростувати висновок міграційного органу про очевидну необґрунтованість звернення позивача.
Крім того, при зверненні за захистом до міграційного органу позивачем не зазначалось про те, що він не бажає повертатись до країни свого походження через загрозу загальнопоширеного насильства або наявність військових конфліктів в ній.
З іншого боку, міграційним органом досліджено інформації про країну походження позивача, яка покладена в основу висновку про відмову в оформлені документів позивача.
В свою чергу, враховуючи відсутність жодних доказів, підтверджуючих побоювання позивача та зібрану міграційним органом інформацію по країні походження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Яковлєв О.В.	
Судді	    	Градовський Ю.М.    Крусян А.В.