ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2904/21 Справа № 201/4513/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М.,

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, треті особи: Перша дніпровська державна нотаріальна контора, Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області про визнання недійсними рішень, скасування запису про реєстрацію права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

       У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що між нею та ОСОБА_2 28.02.2009 року було укладено шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28.10.2019 року розірвано.
       В період шлюбу вони спільними зусиллями за спільні кошти розпочали будівництво житлового будинку з господарськими будівлями. На даний момент вказаний будинок має ступінь готовності 100%, та, хоч і не введений в експлуатацію, придатний для проживання.
       Позивач вважає, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, адже, був зведений під час її перебування у шлюбі з ОСОБА_2 . 
       При цьому, зазначає, що будинок зведений на земельній ділянці площею 0,1 га, право власності на яку було зареєстровано за померлим батьком відповідача протиправно, оскільки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, право на безоплатну передачу йому у власність земельної ділянки припинилось разом із його смертю. 
       Проте, 26 листопада 2008 року Дніпропетровською міською радою протиправно було винесено рішення № 262/39 про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1 га із кадастровим номером 1210100000:03:026:0046, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, відповідач ОСОБА_2 приховав факт смерті батька та отримав зазначений земельний акт за довіреністю.
       21 березня 2019 року державним нотаріусом Першої дніпровської нотаріальної контори Водолазькою Н.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем ОСОБА_3 є ОСОБА_2 . 
       Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із земельної ділянки площею 0,1 га за адресою АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 303559, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 262/39 від 26.11.2008 року.
       У зв’язку з зазначеним, просила суд визнати недійсними і скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯНЗ № 303559 та свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 березня 2019 року, посвідчене державним нотаріусом Першої дніпровської нотаріальної контори Водолазькою Н.В., а також реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 від 21.03.2019 року.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 грудня 2020 року даний позов залишено без задоволення.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
       Від Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги, просила її залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що 26 листопада 2008 року Дніпропетровською міською радою винесено рішення № 262/39 про передачу у власність ОСОБА_3 , який був батьком відповідача, земельної ділянки площею 0,1 га із кадастровим номером 1210100000:03:026:0046, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , та на підставі цього рішення видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯНЗ № 303559 (а.с. 26). 
        ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       З 28 лютого 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 13). 
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2019 року було розірвано шлюб між ними (а.с.14). 
       21 березня 2019 року державним нотаріусом Першої дніпровської нотаріальної контори Водолазькою Н.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем ОСОБА_3 є ОСОБА_2 . 
       Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із земельної ділянки площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 303559, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 262/39 від 26.11.2008 року (а.с.27).
       На теперішній час, відповідно до відомостей Публічної кадастрової карти відомості про земельну ділянку із кадастровим номером 1210100000:03:026:0046 відсутні, оскільки 18.04.2019 року дана земельна ділянка була перенесена до архівного шару Державного земельного кадастру (а.с. 81).
       Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного належного та достатнього доказу того факту, що вона є співвласником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та що прийняття 26 листопада 2008 року Дніпропетровською міською радою рішення № 262/39 про передачу у власність ОСОБА_3 , який був батьком відповідача, земельної ділянки площею 0,1 га із кадастровим номером 1210100000:03:026:0046, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , і видача на підставі цього рішення державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯНЗ № 303559 будь-яким чином порушили її права та інтереси.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
       Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
       Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
       У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18).
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».
       Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
       Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
       Такі висновки суду першої інстанції також узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 19 квітня 2021 року по справі № 346/4596/16-ц (провадження № 61-6641св20).
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як і в тому числі у своїй позовній заяві, також посилається на те, що оскільки будинок зведений на земельній ділянці площею 0,1 га, право власності на яку було зареєстровано всупереч вимог чинного законодавства за померлим батьком відповідача, тому слід визнати недійсними і скасувати державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 березня 2019 року та реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_2 від 21.03.2019 року.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.
       Як вбачається з матеріалів справи, на час прийняття Дніпропетровською міською радою спірного рішення сторони у шлюбі не перебували.
       Будь-яких доказів, що рішенням Дніпропетровської міської ради №262/39 від 26 листопада 2008 року про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1 га із кадастровим номером 1210100000:03:026:0046, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , було порушено саме її особисті немайнові або майнові права та інтереси ні до суду першої ні до апеляційної інстанцій позивачкою не було надано.
Спори, які існують на теперішній час між сторонами з приводу поділу майна подружжя не стосуються земельної ділянки, яку успадкував відповідач після смерті свого батька, що визнано сторонами в суді апеляційної інстанції.
       Так, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту не приводить до відновлення порушеного, невизнаного або оспорюваного права, адже факт того, що вона є співвласником, зокрема, домоволодіння, розташованого на земельній ділянці, площею 0,1 га із кадастровим номером 1210100000:03:026:0046, за адресою: АДРЕСА_1 , теж не доведено.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.        
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 грудня 2020 року – залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова