Постанова
Іменем України
08 липня 2021 року
м. Київ
справа №185/1689/20
провадження №61-4382св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицький А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2020 року у складі судді Бондаренко В. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у складі колегії суддів Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Демченко Е. Л.,
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі - ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з позовом, в якому просив: визнати незаконним наказ від 13 грудня 2019 року по ВСП «Шахтоуправління Тернівське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про його звільнення з посади начальника зміни Служби охорони праці; поновити його на роботі на посаді начальника зміни Служби охорони праці ВСП «Шахтоуправління Тернівське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 01 квітня 2019 року в сумі               249 448,08 грн та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
Позов мотивовано тим, що позивач має стаж понад 30 років на підприємствах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» та за період роботи у відповідача до дисциплінарної відповідальності не притягувався.
З 01квітня 2019 року  позивача не включено до графіку виходів працівників служби охорони праці на роботу на квітень 2019 року, у зв`язку з чим його перепустка з цифровим носієм була не активна, блокування перепустки унеможливлювало прохід на територію шахти, а тому позивач на роботу не виходив по день звільнення. 
У листопаді 2019 року позивач отримав лист щодо надання пояснень відсутності його на робочому місці з 01 листопада 2019 року. Відповідачем не був врахований період його вимушеного прогулу з 01 квітня 2019 року, тому шестимісячний строк притягнення його до відповідальності відповідачем пропущений. 
Крім того, згода на звільнення позивача профспілковим органом надавалась за його відсутності, під час його перебування у медичному закладі 11 грудня 2019 року.
Вказані порушення трудового законодавства призвели до незаконного звільнення позивача та є підставою для його поновлення на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, розмір якої ним оцінено у 100 000 грн. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що відповідачем дотримано вимоги діючого трудового законодавства, які надали законне право ВСП «Шахтоуправління Тернівське» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» розірвати трудовий договір із ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі   ОСОБА_1 не погодився з висновками судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі №161/14225/19 (провадження №61-8917св20), від 11 березня 2020 року у справі №459/2618/17 (провадження №61-47902св18), від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 (провадження № 61-37729св18), щодо правильного застосування положень пункту 4 статті 40 КЗпП України.
Так, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі, що у даному випадку судами не зроблено.
Причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунені самим працівником.
Під час розгляду даної справи суди дійшли помилкового висновку про відсутність поважних причини неявки на роботу ОСОБА_1 з 01 листопада 2019 року по 13 грудня 2019 року.
Так, позовна заява містить обставини невключення ОСОБА_1 до графіку виходів служби охорони праці ВСП «Шахтоуправління Тернівське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», починаючи з 01 квітня 2019 року, у зв`язку з чим перепустка працівника була не активна (заблокована). Блокування перепустки унеможливлює реєстрацію на пропускному пункті, тобто унеможливлює прохід на територію шахти. Про дані обставини було своєчасно та неодноразово повідомлено роботодавця, зокрема листом від 06 серпня            2019 року.
Відповідно до Правил безпеки у вугільних шахтах, затверджених наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду №62 від 22 березня 2010 року, визначено порядок перебування працівників, а також забезпечення працівників засобами індивідуального захисту, такими як саморятівник, головного світильнику. Усі засоби індивідуального захисту видаються лише після проходження працівником реєстрації на пропускному пункті. Відтак можливий вихід на працю без засобів індивідуального захисту був би грубим порушення законодавства по техніці безпеки на підприємстві.
Суд першої та апеляційної інстанції не розглядали наведені обставини, хоча вони були зазначені у позовній заяві та обов`язковість їх дослідження витікає із суті позовних вимог.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи   
У відзиві на касаційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» заперечує проти доводів позивача та просить залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».               
Наказом від 13 грудня 2019 року по ВСП «Шахтоуправління Тернівське»            ПрАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля» позивача звільнено з 13 грудня 2019 року з посади начальника зміни Служби охорони праці за прогули без поважних причин за пунктом  4 частини першої статті 40 КЗпП України.
За змістом вказаного наказу підставою для звільнення зазначено, що ОСОБА_1 відсутній був на роботі з 01 листопада 2019 року по день звільнення, що є порушенням трудової дисципліни, документів поважності причин свої відсутності на роботі працівник не надав. 
Відповідно до заяви позивача від 31 січня 2020 року на вимогу були направлені оригінал трудової книжки та копія наказу про звільнення                   від 13 грудня 2019 року на зазначену ним адресу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України позивачу, у день звільнення 13 грудня 2019 року нараховані суми при звільненні у розмірі 9 129,52 грн із зарахуванням їх на картковий рахунок у грудні 2019 року.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України проведено наказом відповідача від 13 грудня 2019 року у зв`язку з прогулами, допущеними без поважних причин, що мали місце з 01 листопада 2019 року по 13 грудня 2019 року. 
Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП Українипередбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП Українивстановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. 
Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності.
Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази.
У справі, яка переглядається, установлено, що з 01 квітня 2019 року по день звільнення 13 грудня 2019 року позивач припинив з`являтися на робоче місце ВСП «Шахтоуправління Тернівське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».
За доводами позивача причиною неявки на роботу з 01 квітня 2019 року стала відсутність його у графіку виходів на роботу, як начальника зміни Служби охорони праці, на квітень 2019 року, а також блокування, у зв`язку з цим, його перепустки на підприємство, так як територія шахтоуправління є охоронюваною територією.
З 01 квітня 2019 року сторони вели переписку щодо неявки позивача на роботу з метою з`ясування причин такої відсутності, підстав та можливостей, як припинення, так і продовження трудових відносин, проте вирішення спору між сторонами не відбулося.
З 01 квітня 2019 року по 01 жовтня 2019 року роботодавець не застосовував заходи дисциплінарного стягнення до позивача, у зв`язку з відсутністю останнього на робочому місці з 01 квітня 2019 року.
27 вересня 2019 року комісією роботодавця складено акт про те, що ОСОБА_1 27 вересня 2019 року о 15-30 год, за місцем проживання:            АДРЕСА_1 , виїзною комісією був доведений графік роботи персоналу Служби охорони праці Блоку № 3 на листопад 2019 року,             від ознайомлення під підпис із зазначеним графіком роботи ОСОБА_1 відмовився.
Підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи стала відсутність останнього на робочому місці без поважних причин, з 01 листопада 2019 року.
Відповідно до актів, складених комісією роботодавця, позивач був відсутній на роботі з 01 листопада 2019 року по 13 грудня 2019 року.
З довідок відповідача від 17 липня 2020 року згідно даних Журналу реєстрації відвідувачів і разових перепусток на підприємстві у період з 01 квітня                  2019 року по 13 грудня 2019 року на контрольно-пропускних пунктах шахтоуправління позивач не реєструвався. Відмітки в Журналі про звернення ОСОБА_1 з приводу його пропуску/заходу на територію шахтоуправління на підставі документів посвідчуючих особу, відсутні. Наказ про блокування перепустки начальника зміни Служби охорони праці ОСОБА_1 не надходив, перепустка не блокувалася. Згідно даних Автоматизованої системи табельного обліку і контролю доступу на                        ВСП «Шахтоуправління Тернівське» спроби проходження пластиковою перепусткою ОСОБА_1 за вказаний період також не зафіксовано.
Таким чином, факт прогулу позивача з 01 листопада 2019 року по 13 грудня 2019 року підтверджується наданими відповідачем та дослідженими судами під час розгляду справи доказами, зокрема, копіями актів про відсутність на роботі, складених службовими особами відповідача. Сам факт відсутності на робочому місці у вказаний період не заперечувався і самим позивачем.
Належність і допустимість вказаних доказів позивачем під час розгляду справи не спростовано, поважність причин відсутності на роботі за вказаний період не доведено.
Суди дали належну оцінку доводам позивача щодо поважності причин неявки на роботу, зокрема, що останній не міг пройти через пропускний пункт шахтоуправління у зв`язку із блокуванням його електронного пропуску, та відхиляючи ці аргументи установили, що після 01 квітня 2019 року позивач не здійснював спроб особисто пройти через пропускний пункт шахтоуправління.
Судами не встановлено поважних причин, які унеможливлювали з`являтися позивачу на роботу для виконанні своїх професійних обов`язків з 01 листопада 2019 року по 13 грудня 2019 року. При цьому його доводи, що про його не включення в графік виходів на роботу на квітень 2019 року не мають правового значення, оскільки заходи впливу на працівника роботодавцем застосовувались щодо іншого проступку, а саме, невиконання посадових обов`язків щодо затвердженого та доведеного до його відома графіку виходів на роботу на листопад 2019 року.
Також на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів судами встановлено, що процедура надання згоди на звільнення позивача профспілковою організацією, членом якої він був, дотримана відповідно до вимог статті 43 КЗпП України.
ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про засідання профспілкового комітету з розгляду його питання щодо звільнення, яке призначалось двічі, проте заяв щодо відкладення засідання профкому з поважних причин не надавав. Будучи обізнаним про розгляд питання щодо звільнення 11 грудня 2019 року, в цей день, повторно, за власною ініціативою, звертався за консультацією до лікаря-дерматолога, проте на лікарняному не перебував.
Установивши, що у період з 01 листопада 2019 року по 13 грудня 2019 року позивач був відсутній на роботі та не виконував свої посадові обов`язки, належними і допустимими доказами поважності причин відсутності у ці дні не довів, тобто скоїв прогул без поважних причин, при цьому роботодавець перед виданням наказу про звільнення вжив усіх доступних заходів для перевірки і з`ясування причини відсутності працівника на роботі, а також отримав попередню згоду профспілкової організації, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, а отже відсутність правових підстав для поновлення його на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах  від 27 серпня 2020 року у справі №161/14225/19 (провадження №61-8917св20), від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 (провадження                                  № 61-37729св18), оскільки висновки у вказаних справах, і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Так, у справі, яка переглядається, на підставі оцінки доказів та виходячи з конкретних обставин, які мають індивідуальний характер, судами встановлено факт відсутності позивача на роботі без поважних причин, тобто вчинення ним прогулу, що є підставою для звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.  
Колегія суддів відхиляє посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду            від 11 березня 2020 року у справі №459/2618/17 (провадження                             №61-47902св18), оскільки вказаною постановою, за результатами скасування судового рішення справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у справі. За результатами нового розгляду цієї справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судами обставин і доказів, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки у ній.
Інші аргументи касаційної скарги позивача зводяться до доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, у тому контексті, який, на його думку свідчить про поважність причин його відсутності на роботі та відсутності підстав для звільнення за прогул без поважних причин. 
Проте такі доводи належним чином перевірені судами під час розгляду справи та спростовані з урахуванням установлених конкретних обставин та оцінки поданих сторонами доказів на предмет їх належності і допустимості.
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.  
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області          від 22 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                від 20 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      А. І. Грушицький
 
      І. В. Литвиненко