Справа № 462/489/20                                         Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М. 
Провадження № 22-ц/811/1023/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:64

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        02 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого – судді Цяцяка Р.П.,                                 суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Симця В.І.;
адвоката Бобикайло Н.І. – представника відповідачів Цюрко І.В., Цюрко Г.І., ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк», на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 16 лютого 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (в подальшому – «Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якому просило суд ухвалити рішення, яким визнати згаданих відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та зняти їх з реєстраційного обліку у згаданій квартирі. 
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що АТ «Альфа-Банк», як правонаступником всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», у відповідності до статті 37 Закону України «Про іпотеку» було оформлено право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (в подальшому – «спірна квартира»), яка належала на праві власності відповідачці ОСОБА_5 . Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на вказане нерухоме майно є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 02.09.2008 року, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Вважає, що відповідач відповідно до вимог статті 317 ЦК України, втративши право власності на спірну квартиру, втратив і право користування нею. У спірній квартирі є зареєстрованими відповідачі і позивач неодноразово звертався до них із вимогою добровільно звільнити спірну квартиру, проте відповідачі, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання, продовжують користуватись нею та відмовляються добровільно виселитись, чим створюють перешкоди позивачу у здійсненні ним законних прав як власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатись належним йому нерухомим майном (а.с. 1-3).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 176-179).

Дане рішення оскаржив представник позивача.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.
Вважає, що до застосування у спірних правовідносинах підлягають норми Цивільного кодексу України, а не ЖК Української РСР, норми якого вважає «атавізмом» (а.с. 181-185).

       Апелянт, будучи своєчасно (14.05.2021 року та 22.07.2021 року) належним чином повідомленим про апеляційний розгляд справи об 09-30 год. 02 серпня 2021 року (а.с. 219, 220), в судове засідання не з`явився і до 09-30 год. 02 серпня 2021 року суд про причини такої неявки не повідомив, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи. 

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
-        при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263);
-        в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6 частини 2 статті 356).

За змістом положень статей 411 (частина 5) та 417 (частина 1) ЦПК України, висновки та вказівки судів касаційної інстанції є обов`язковими для судів першої та апеляційної інстанцій.

Пунктом 1 частини 2 статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках діє як суд касаційної інстанції з метою забезпечення однакового застосування норм права касаційними судами.
З урахуванням вищенаведеного суд першої інстанції при ухваленні судового рішення вправі посилатися на правові позиції, що були викладеними Верховним Судом в судових рішеннях за наслідками розгляду цивільних справ з аналогічних правовідносин – з застосуванням тих же норм права, які застосував Верховний Суд при ухваленні цих судових рішень.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма учасниками справи (в тому числі – і позивачем/апелянтом) те, що спірна квартира була набутою відповідачами у власність в порядку приватизації державного житлового фонду (а.с. 45), а не за рахунок кредиту, забезпеченою іпотекою цього житла, і в цій квартирі відповідачі є зареєстрованим та проживають з 1998 року (а.с. 9). 

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
А порядок та умови виселення з житлових приміщень, переданих в іпотеку, встановлено саме статтею 109 ЖК УРСР: висновки щодо застосування саме цієї норми права до спірних правовідносин (пов`язаних з визнанням відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та знятгям їх з реєстраційного обліку у ній) викладені в цілому ряді постанов Верховного Суду, копії яких долучено, як до Відзиву відповідачів на позов, так і до їх Відзиву на апеляційну скаргу, і суд першої інстанції правомірно врахував висновки, які містяться в цих постановах Верховного Суду, до спірних правовідносин. Відтак, доводи апеляційної скарги про «атавізм» норм ЖК Української РСР до уваги прийматися не можуть.

Апеляційна скарга не містить доводів стосовно того, які саме обставини та правовідносини, які мають значення для справи, судом були встановленими неповно та (або) неправильно, так само, як не містить заперечень проти доказів, використаних судом першої інстанції в обґрунтування висновків оскаржуваного рішення; у ній не наведено, які саме нові обставини та (або) докази підлягають встановленню, дослідженню чи оцінці в ході апеляційного розгляду справи тощо.
За вищенаведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Блажевського Петра Івановича, представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк», залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 16 лютого 2021 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 11 серпня 2021 року.

Головуючий:                                                 Цяцяк Р.П.
       
       Судді:                                                                 Ванівський О.М.

                                                                        Шеремета Н.О.