Справа № 938/380/20 
Провадження № 22-ц/4808/753/21 
Головуючий у 1 інстанції Чекан Н. М. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого  (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів                                              Василишин Л.В., Горейко М.Д.,
секретаря                                        Капущак С.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу запозовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Парфан Т.Д., до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Чекан Н.М. 15 березня 2021 року у селищі Верховина Івано-Франківської області,
                                                      в с т а н о в и в :
У серпні 2020 року ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Парфан Т.Д., звернувся  із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. 
В обґрунтування позову зазначив, що 10.01.2007 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем  АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №IFVWGA00000025, згідно з яким Банк зобов`язався надати позичальнику кошти в сумі 17500 доларів США.
02.02.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Верховинського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього 15067, 14 доларів США, що за курсом національної валюти складає 383 308,04 грн заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Рішенням Верховинського районного суду від 11.12.2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.04.2018 року, відмовлено банку в задоволенні позову.
У подальшому приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 23.07.2019 року вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно – земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,1727 га, що знаходиться за адресою Івано-Франківська область селище Верховина, та належить на праві власності позивачу, і за рахунок коштів, отриманих від реалізаціїцього майна, запропоновано задовольнити вимоги Банку про стягнення боргу згідно з кредитним договором від 10.01.2007 року №IFVWGA00000025 в сумі 26640 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 739 031,00 грн.
Посилаючись на те, що виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог ст.87, 88 ЗУ "Про нотаріат", оскільки нотаріусом не було встановлено безспірності заборгованості та порушення порядку вчинення виконавчого напису, позивач вважає, що виконавчий напис не підлягає виконанню. Просив визнати його таким, що не підлягає виконанню (а.с.1-4, 23-24 том 1).
Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2021 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно - земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,1727 га, щознаходиться за адресою: Івано-Франківська область, селище Верховина, що належить на праві власності ОСОБА_1 , вчинений 23.07.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною. Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 17600 грн. Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" судовий збір в дохід держави в сумі 840 грн 80 коп (а.с. 243-246, том 1).
Не погодившись з рішенням суду в частині стягнення  витрат на правничу допомогу, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, ухвалення з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Апелянт вважаєне немотивованим стягнення правничої допомоги з Банку на користь позивача у розмірі 17 600 грн, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження витрат позивачем на правничу допомогу. Посилається на пункт 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.19.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відповідно до якої зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність підтвердження витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Проте, матеріали справи не містять детального опису робіт, виконаних адвокатом, та розрахунку витрат із зазначенням витраченого часу. Судом взагалі не зазначено жодних відомостей, за які саме послуги чи яка саме правнича допомога була надана та чи взагалі така надавалась.
Крім того, дана справа розглянута без участі сторін, хоча відповідно до вимог ч.ч.4,5 ст.137 ЦПК України, за клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу. 
На думку апелянта, суд без достатніх правових підстав стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу.
З цих підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви (а.с.24-26, том 2).
Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.
У судове засідання не з`явилися сторони,  про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник апелянта у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про розгляд справи апелянт повідомлений шляхом направлення поштової кореспонденції за місцезнаходженням юридичної особи
Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Парфана Т.Д. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.
Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення  витрат на правничу допомогу.
Ухвалюючи рішення в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов до висновку про стягнення з Банку на користь позивача витрат у розмірі 17 600 грн, яка складається  із витрат на підготовку і подання позовної заяви - 5000 грн, участь у судових засіданнях - 8000 грн, підготовки до судових засідань - 2500 грн, підготовки процесуальних документів - 2100 грн. При цьому суд відмовв в частині стягнення  «гонорару успіху» адвоката на суму 10 000 грн.
З такими висновками суду погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справимають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений  адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їхвартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витра тобґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду прави, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, без підстав не твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмірвитрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатськудіяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). 
Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердженнявитрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20)  зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридични послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибутковогокасового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У справі, яка переглядається, колегією суддів встановлено, що представництво інтересів позивача ОСОБА_1 здійснював адвокат Парфан Т.Д. на підставі договору про надання правової допомоги від  01 серпня 2018 (а.с.13, том  1).
На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представником позивача надано суду детальний опис послуг в рамках договору про надання такої допомоги; копію квитанції до прибуткового касового ордера, зокрема:
- копію детального опису послуг, наданих ОСОБА_1 в рамках договору про надання правової допомоги від 01.08.2018 року у справі №938/380/20 за його позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, згідно з яким вартість послуг про надання правової допомоги становить 27 600 грн, в тому числі підготовка і подання позовної заяви - 5000 грн, участь у судових засіданнях - 8000 грн, підготовка до судових засідань - 2500 грн, підготовка процесуальних документів - 2100 грн, гонорар успіху - 10000 грн (а.с.222, том 1);
- копію квитанції до прибуткового касового ордера №4/02 від 18.02.2021 року, з якої вбачається, що адвокат Парфан Т.Д. на підставі договору про надання правової допомоги від 01.08.2018 року отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 17600 грн (а.с.222, том 1);
- копію витягу з електронної пошти про направлення 23.02.2021 року на електронну адресу відповідача вищевказаних доказів витрат позивача на правову допомогу (а.с.225, том 1).
Ухвалою суду від 23.02.2021 року (а.с.228-220, том 1) доказ на підтвердження витрат на правничу допомогу направлено відповідачу, яку ним отримано електронною поштою 25.02.2021 року (а.с.232-233, 241, том 1) та оператором зв`язку «Укрпошта» 05.03.2021 року (а.с.238, том 1). 
Оскільки від відповідача не надходило клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю, то суд дійшов обґрунтованого висновку, що витрати в сумі 17 600 грн, які позивач вже оплатив адвокатові за підготовку і подання позовної заяви, участь у судових засіданнях, підготовки до судових засідань, підготовки процесуальних документів, підлягають стягненню з відповідача.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що позивачем доведено понесення ним витрат за надання правничої допомоги у розмірі 17 600 грн у суді першої інстанції, які підлягали стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , оскільки рішення суду ухвалено на користь позивача. Тобто це дає підстави для компенсації понесених позивачем під час розгляду справи витрат на правничу допомогу за рахунок відповідача.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, визначені положеннями частин 5, 6, 7, 9 статті 141 ЦПК України.
Під час розгляду справи позивач не заявляв клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу з підстав неспівмірності.
Таким чином, оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, підготовку позовної заяви, значення справи для сторони, колегія суддів, з урахуванням критеріїв співмірності необхідних і достатніх витрат, дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання компенсації витрат на правничу допомогу ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                                     п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2021 рокув частині стягнення судових витрат на правничу допомогу - без зміни.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                                                                    І.О. Максюта
Судді:                                                                                                               Л.В.Василишин
                                                                                                                          М.Д. Горейко
Повний текст постанови складено 09 липня 2021 року.