Постанова 
Іменем України
 
13 липня 2021 року      
 
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/10401/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,
за участю секретаря Ратушного А.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"
            
на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області 
 
від 13 травня 2021 року
 
в складі судді Опанасюка О.І.
 
у цивільній справі №357/8500/20 Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області 
 
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"
до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
третя особа - Служба у справах дітей Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації,
про виселення,
 
                                           В С Т А Н О В И В:
27 червня 2020 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", Банк) звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ним та ОСОБА_1 06.11.2007 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачу було надано кредит в сумі 27000,00 доларів на строк до 06.11.2017 та в цей же день (06.11.2007) в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договір іпотеки. За умовами договору іпотеки,                ОСОБА_1 предметом іпотеки є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначив, що у строк визначений кредитним договором ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання та не сплатив кредит у розмірі, передбаченому умовами договору, у зв`язку з чим Банк звернувся до нотаріуса із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. 18.09.2018 виконавчим написом звернуто стягнення на предмет іпотеки.
Позивач, посилаючись на те, що у відповідності до вимог ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК Української  РСР, звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, просив позов виселити відповідача та всіх інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач позов не визнав, посилався на те, що спірний будинок є єдиним житлом.
Позивач у запереченнях на відзив вказав, що незважаючи на те, що будинок є єдиним житлом, відповідачі підлягають виселенню (а.с. 88-90).
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору.
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що житловий будинок, на який звернуто стягнення, є єдиним місцем проживання неповнолітніх дітей та втручання в право особи на житло шляхом виселення відповідачів не буде співрозмірним із переслідуваною законною метою, оскільки не врахував та не перевірив наявність іншого нерухомого майна відповідачів. 
Зазначив, що обов`язок надання житла відповідачем, згідно діючого законодавства покладено на державу і таке постійне жиле приміщення повинно бути зазначено саме в рішенні суду, а не в позові. Вважав, що суд неправильно застосував положення ст. 109 ЖК Української РСР та безпідставно переклав обов`язок забезпечити відповідачів іншим житлом на позивача. 
До апеляційної скарги позивач додав новий доказ, який не подавав до суду першої інстанції, а саме інформаційну довідку від 28.05.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач ОСОБА_1 має у власності інше постійне житло для проживання, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . На думку позивача, наявність іншого житла на праві власності ОСОБА_1 є підставою для виселення всіх відповідачів із спірного житлового приміщення без надання їм іншого житлового приміщення.
За наведених обставин просив скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Представник позивача - Олейник Н.О. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в ній. 
 
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначив, що будинок є єдиним житлом, а квартира відчужена в 2011 році.
 
Відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Також, ОСОБА_1 повідомив суду, що              ОСОБА_2 його дружина обізнана про розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Третя особа - Служба у справах дітей Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справу, в судове засідання свого представника не направила. Надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи без участі її представника.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання, та їхніх представників.
 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 06 листопада 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та                    ОСОБА_1 укладено кредитний договір №K3PWGA15006683. 
Відповідно до п. 7.1. кредитного договору Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 27000 доларів США, строком до 06.11.2017, а                                          ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 06.11.2017 уклали договір іпотеки №K3PWGA15006683.  
Згідно з п. 35.03. договору іпотеки ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 72,40 кв.м., житловою площею 30,60 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Даний будинок належить ОСОБА_1   на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.
З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до приватного нотаріуса з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки та 18.09.2018 виконавчим написом приватного нотаріуса було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, загальною площею 72,40 кв.м., житловою площею 30,60 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору за виконавчим написом приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Бондар І.М. від 18.09.2018.
Також з матеріалів справи вбачається, що будинок  АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 придбано не за рахунок кредиту (позики) банку, а набуто у власність на підставі Договору купівлі-продажу від 29 липня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької державної нотаріальної контори Герасько С.І.                  (а.с. 11). Тобто, спірний будинок свого часу був набутий ОСОБА_1 у власність не за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
У справі, що переглядається, позивач у позовній заяві посилається на те, що відповідно до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. 
Разом з тим, згідно усталеної практики Верховного Суду вбачається, що у подібних спорах необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого жилого приміщення. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31.10.2018 у справі №753/12729/15-ц, щодо виселення колишніх власників, у зв`язку з невиконанням ними кредитних зобов`язань, висловила правову позицію, згідно якої громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішення суду.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, врахувавши вищевказану правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у спорах щодо виселення колишніх власників з іпотечного майна, та встановивши, що будинок з якої позивач просить виселити відповідачів придбана не за рахунок кредиту отриманого у АТ КБ "ПриватБанк", повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що відповідачі мають інше житло, оскільки позов не обґрунтовувався такими підставами, відповідно такі обставини та докази не досліджувалися і не встановлювалися судом першої інстанції при ухваленні рішення. 
З наведеного слідує, що обставини, на які посилається позивається позивач в апеляційній скарзі, щодо наявності у відповідачів іншого житла не були предметом розгляду в суді першої інстанції. А згідно ч. 6 ст. 367 ЦПКУ країни в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Крім того, колегія суддів не може прийняти новий доказ щодо наявності у відповідачів іншого житла, долучений позивачем до апеляційної скарги, оскільки позивач не заявляв клопотання про долучення такого доказу, а також не надано доказів поважних причин не подання такого доказу до суду першої інстанції. Більше того, як вже вказувалося вище в позовній заяві позивач доводи обставини щодо наявності у відповідачів єдиного житла - спірного будинку, з якого вони підлягають виселенню. 
Доводи апеляційної скарги, що обов`язок забезпечення житлом відповідачів покладено на державу колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки положення закону позивач тлумачить на власний розсуд. 
Так, за приписами статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Отже, законодавцем визначено, що в рішенні суду лише зазначається жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють. В свою чергу, обставини наявності такого жилого приміщення в особи, яку виселяють, повинна доводити особа, яка просить виселити.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд зробив правильний висновок щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог. А доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції не спростовують, на правильність ухваленого рішення не впливають, а тому не можуть бути підставою для його скасування.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,
 
                                                     П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.
 
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 14 липня 2021 року.
 
Головуючий                                                                                                    О.Ф. Мазурик
 
Судді                                                                                                                 О.В. Желепа
 
                                                                                                                            В.А. Кравець