ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/6558/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Дурасової Ю.В., Лукманової О.М.,     
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Єдина обласна театрально-концертна дирекція» Дніпропетровської обласної ради на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року  в адміністративній справі №160/6558/20 (м. Дніпро, суддя І інстанції Жукова Є.О.) за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Єдина обласна театрально-концертна дирекція» Дніпропетровської обласної ради про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю за 2019 рік у розмірі 56 666,67 грн,-

в с т а н о в и В:
16 червня 2020 року Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Комунального підприємства «Єдина обласна театрально-концертна дирекція» Дніпропетровської обласної ради, в якому просило суд стягнути адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю за 2019 рік у розмірі 56 666,67 грн. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року  в адміністративній справі №160/6558/20 20 позовні вимоги задоволені.
Стягнуто з Комунального підприємства «Єдина обласна театрально-концертна дирекція» Дніпропетровської обласної ради на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю за 2019 рік у розмірі 56666,67 грн.
Рішення обґрунтоване тим, що Комунальним підприємством «Єдина обласна театрально-концертна дирекція» Дніпропетровської обласної ради не направлено на адресу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів протягом 2019 року звітності за формою 3-ПН. Частиною 3 ст.18 Закону №875-ХІІ, передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав   апеляційну скаргу, в якій просить прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційна скарга обґрунтована доводами адміністративного позову. В апеляційній скарзі позивач зазначає, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, їх відмова від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню особам з інвалідністю.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Комунальне підприємство «Єдина обласна театрально-концертна дирекція» Дніпропетровської обласної ради перебуває на обліку у Дніпропетровському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів.
27.02.2020 за №03-07/5447 відповідач надав «Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік» за формою №10-ПІ, затвердженої  наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 №42, відповідно до якого не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році.
Відповідно до вищезазначеного звіту, середньорічна заробітна плата штатного працівника становить 113 333 грн. 33 коп. 
Таким чином, за 1 робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю у 2019 році, відповідач до 15.04.2020 повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 56 666,67 грн.
27 квітня 2020 року позивачем отримано лист Дніпропетровського обласного центру зайнятості №12/19-1480 в якому зазначено, що звіт за формою №3-ПН відповідачем до центру зайнятості протягом 2019 року жодного разу не надавався.
Відповідно до листа №183 від 15.10.2019  КП «Єдина обласна театрально-концертна дирекція» зверталось до Дніпропетровського обласного об`єднання інвалідів «ТВОРЧІСТЬ», з проханням про «допомогу та сприяння у підборі кадрів із числа осіб з обмеженими фізичними можливостями (інвалідів) з метою працевлаштування».
В листі від 25 жовтня 2019 року №34 ДООІ «ТВОРЧІСТЬ» повідомило наступне: «на ваше письмо №183 от 15.10.2019 по поводу создания робочих мест на вашем предприятии сообщаем. К сожалению, на данное время нет людей с инвалидностью, которые подходили бы вашему КП по специфике работы. Рекомендуем вам обратиться в Центр занятости и надеемся на дальнейшее сотрудничество».
Відповідно до звіту відповідача за формою №10-ПІ, на підприємстві середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 9 (осіб), з них 1 місця відведено, відповідно до вимог ч.1 ст.19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, для праці осіб з інвалідністю.
Звіти за формою №3-ПН щодо 1 (одного) вакантного робочого місця інваліда, відповідачем - Комунальним підприємством «Єдина обласна театрально-концертна дирекція» Дніпропетровської обласної ради до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів не подавались.
Позивач, вважаючи дії відповідача протиправними, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Правомірність застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю є предметом спору в цій справі.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно   ст. 43 Конституції України, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Відповідно до   ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» № 875-XII від 21.03.1991, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.
Згідно зі   ст. 17 Закону України № 875-XII   відмова в укладенні трудового договору з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я інвалідів.
Відповідно до ч. 3 ст.18 Закону України № 875-XII   підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, установи, організації чи до державної служби зайнятості, що передбачено ч.1 ст.18 Закону України.
Відповідно до частини 3   статті 18-1 Закону України державна служба зайнятості   здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.
Наведене свідчить про те, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком здійснювати самостійний пошук і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій   статті 18 Закону України № 875-ХІІ.
Однак, на підприємство покладається обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах по справі № 817/1188/18 від 24 квітня 2019 року та по справі № 812/1164/18 від 31 липня 2019 року.
Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого   наказом Міністерства соціальної політики України від 14 квітня 2011 року №129   передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.
Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» №875-XII від 21.03.1991 для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
При цьому, частиною другою   статті 19 Закону №875-XII   визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Частиною першою   статті 20 Закону №875-ХІІ   встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим   статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Так, відповідно до частини першої   статті 218 Господарського кодексу України   підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України   передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у   статті 20 Закону України № 875-ХІІ.
Отже, адміністративно-господарські санкції не можуть застосовуватися до працедавця в разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому цей суб`єкт господарювання вжив усіх передбачених   Законом №875-ХІІ   заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.
Згідно з пунктом 4 частини третьої   статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067   роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
Відповідно до пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України N 70 від 31 січня 2007 року   інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.
На виконання пункту 4 частини третьої   статті 50 Закону № 5067   наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013   затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».
Відповідно до п. 5 Порядку подання форми звітності N 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого вказаним   наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 N 316   (у редакції   наказу Міністерства соціальної політики України від 05 грудня 2016 року N 1476), форма N 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії.
Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.
Актуальність зазначених у формі N 3-ПН вакансій уточняється базовим центром зайнятості не рідше ніж двічі на місяць під час особистої зустрічі з роботодавцем, у телефонному режимі або через засоби електронного зв`язку (п. 4 згаданого Порядку).
Колегія суддів звертає увагу, що періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року справа № 806/1368/17, від 20 травня 2019 року у справі № 820/1889/17 та від 12 липня 2019 року у справі №812/1126/18.
З матеріалів справи вбачається, що   протягом 2019 року відповідач не подавав звітність форми №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».
Судом першої інстанції правильно встановлено, що   відповідачем не надано будь-яких доказів того, що ним вживалися всі залежні від нього заходи щодо виділення та створення робочих місць для осіб з інвалідністю, зокрема, не надано ані наказу по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця, ані звіту форми №3-ПН, що подається у відповідності до вимог чинного законодавства.
Відповідачем зазначені обставини не спростовані. Зауваження відповідача, щодо звернення до Дніпропетровського обласного об`єднання інвалідів «ТВОРЧІСТЬ», з проханням про «допомогу та сприяння у підборі кадрів із числа осіб з обмеженими фізичними можливостями (інвалідів) з метою працевлаштування» не спростовують факту відсутності відповідного робочого місця, а також відсутності звітів форми №3-ПН.
Колегія суддів зауважує, що посилання позивача на подання ним 25.02.2020 звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік Форми № 10-ПІ не є підтвердженням вжиття всіх необхідних залежних від нього заходів щодо виділення та створення робочих місць для осіб з інвалідністю, а є, лише, звітом про не працевлаштування осіб з інвалідністю. Звернення позивача до Дніпропетровського обласного об`єднання інвалідів «ТВОРЧІСТЬ» не є підтвердженням вжиття всіх необхідних залежних від нього заходів щодо виділення та створення робочих місць для осіб з інвалідністю, та не позбавляє позивача обов`язку в триденний строк після створення робочого місця для особи з інвалідністю звернутися зі звітом форми №3-ПН до центру зайнятості для подальшого працевлаштуванням останнім осіб з інвалідністю. Крім того, колегія суддів зауважує, що Дніпропетровське обласне об`єднання інвалідів «ТВОРЧІСТЬ» в листі від 25 жовтня 2019 року №34 рекомендувало позивачу звернутись до Центру зайнятості, що останнім не було зроблено. 
Колегія суддів погоджується з позивачем, що саме Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, проте для пошуку підходящої роботи Державна служба зайнятості повинна знати про наявні вакансії. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції,  яким при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, а висновки щодо встановлених обставин і правові наслідки є вірними, а тому немає підстав для його скасування. Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Єдина обласна театрально-концертна дирекція» Дніпропетровської обласної ради - залишити без задоволення.
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року  в адміністративній справі №160/6558/20 - залишити без змін.
                    Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова