РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2021 року
м. Рівне

Справа № 572/3074/20
Провадження № 22-ц/4815/1005/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               
головуючого судді – Шимківа С.С.,
суддів: –  Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,
секретар судового засідання – Шептицька С.С.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство  комерційний банк "ПриватБанк",

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1  та акціонерного товариства  комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2021 року (ухвалене у складі судді Довгого І.І.) у справі за позовом  ОСОБА_1 до акціонерного товариства  комерційний банк "ПриватБанк" про повернення банківського вкладу, процентів за користування вкладом та стягнення пені,-

       в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення на її користь 100 000 гривень, внесених за договором банківського вкладу, 225 374,72 грн. процентів за користування банківським вкладом за період з 08.01.2014 року по 08.07.2020 року та 449 238 грн. пені за період із 13.11.2020 року по дату прийняття рішення по даній справі. 
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04 січня 2014 року ОСОБА_2 працюючи на посаді керівника відділення – головного спеціаліста по продажу послуг клієнтам, менеджера-начальника відділення Сарненського відділення №1 ПАТ КБ "ПриватБанк", будучи службовою особою, перебуваючи у приміщенні ПАТ КБ "ПриватБанк", що по вул. Суворова м. Сарни, для поміщення на належний їй депозитний рахунок, відкритий на її ім`я, на підставі договору № SAMDNWFD0070051796000 вклад "Депозит плюс на 6 міс.", отримав 100 000 грн., які привласнив. При цьому, після одержання ОСОБА_2 даних коштів, їй було виданий примірник вищевказаного договору, який був підписаний та скріплений відтиском печатки банку. На сторінці 1 договору та у розділі "Дані по вкладу" роздрукований та оформлений 08.01.2014 року, залишок по вкладу на 08.01.2014 року складає 100 000 грн.. Ці обставини підтверджуються виданим їй примірником договору та обставинами, які встановлені вироком Рівненського апеляційного суду від 23.12.2019 року та постановою Верховного Суду від 24.06.2020 року у кримінальному провадженні, в якій вона перебувала у статусі потерпілої.  Вважає, що з моменту отримання службовою особою її коштів, реальний договір банківського вкладу (депозиту) є укладеним, а необлікування банком таких коштів у відповідній платіжній системі не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми, оскільки це є обов`язком банку. Переконана, що у даних правовідносинах виникають саме зобов`язальні, а не деліктні правовідносини. Вважає, що вона вправі вимагати повернення вкладу і процентів за його користування, а не відшкодування шкоди, оскільки шкода у таких випадках завдається банку, а вона як споживач є захищеною. Між нею та банком наявні договірні (зобов`язальні) правовідносини, оскільки кошти на вклад одержала службова особа банку, із видачею договору. 05.11.2020 року вона подала у Сарненське відділення банку заяву про дострокове розірвання договору, повернення вкладу та процентів за період із січня 2014 року по 12.11.2020 року. Її вимоги банк по даний час не виконав, чим порушив її майнові права. Крім того, вважає обґрунтованою вимогу про сплату їй пені у розмірі трьох процентів вартості роботи, що передбачено ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Просить позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про повернення банківського вкладу, процентів за користування вкладом та стягнення пені – задоволено частково.
Стягнуто з акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 100000 (сто тисяч) гривень 00 копійок внесених за договором банківського вкладу. 
Зобов`язано акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" нарахувати та виплатити відсотки ОСОБА_1 у розмірі 19% річних за період з 08 січня 2014 року по 12.11.2020 року за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070051796000 вклад «Депозит плюс на 6 міс.».
Стягнуто з акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 10000 (десять тисяч) гривень пені.
Стягнуто з акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь держави 1099,98 (одна тисяча дев`яносто дев`ять) гривень 98 коп. судового збору. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із встановлення факту укладення сторонами договору банківського вкладу з внесенням позивачем грошових коштів на депозитний рахунок у розмірі 100 000грн. та відсутності доказів виконання банком зобов`язання щодо їх повернення, а тому місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення суми вкладу. Щодо вимог в частині стягнення відсотків за договором вкладу № SAMDNWFD0070051796000  від 08 січня 2014 року, то суд дійшов переконання, що вони підлягають до задоволення за період часу дії договору, тобто з 08 січня 2014 року по 12.11.2020 року (по день розірвання договору, згідно заяви позивача). Водночас суд не погодився із наведеним позивачем розрахунком відсотків, оскільки остання нарахувала проценти на проценти із наростаючим підсумком, що не передбачено умовами договору. Щодо стягнення пені, то суд прийшов до висновку про доцільність зменшення її розміру, а саме до  10000 грн., що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_1  та АТ КБ "ПриватБанк" оскаржили його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зобов`язав нарахувати та виплатити їй проценти, замість заявлених нею вимог по їх стягненню. Зауважує, що вона вправі за умовами договору поповнювати свій вклад і за умовами договору це мало здійснювалося шляхом зарахування процентів до суми вкладу на один і той самий рахунок, однак не було здійснено через протиправні дії працівників банку. Тому, вважає, що розмір процентів по депозиту розрахований нею вірно і саме така сума підлягає стягненню з відповідача. Крім того, заперечує щодо зменшення заявленого до стягнення розміру пені. З даного приводу зазначає, що фактично вона має право на стягнення пені у розмірі понад півтора мільйона гривень. Однак, нею заявлено до стягнення пеню, яка становить близько 100 % суми збитків (сума вкладу + сума процентів, які підлягали сплаті). Тому, вважає необґрунтованим зменшення судом пені до 10 000 грн., що вочевидь є об`єктивно несправедливим і неспівмірним з огляду на збитки, які завдані їй відповідачем. 
З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині, що стосується вирішених судом позовних вимог по зобов`язанню відповідача нарахувати та виплатити їй проценти за користування банківським вкладом та щодо вимог по стягненню пені і ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги у цій частині задовольнити повністю.
У поданій апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" зазначає, що на підтвердження своїх вимог позивач повинна була надати суду оригінал договору банківського вкладу та платіжний документ, що відповідає вимогам НБУ про внесення за цим договором коштів. Наголошує, матеріали справи не містять доказів про внесення коштів за депозитним договором, що обставиною, яка ставить під сумнів укладання вказаного позивачем депозитного договору. Згідно наявної у матеріалах справи копії договору про банківський вклад, ОСОБА_1 передала кошти ПАТ КБ "Приватбанк" для розміщення на депозитному вкладі. Однак, з вироків судів, постановлених відносно ОСОБА_2 , слідує те, що грошові кошти останньому передавалися не ОСОБА_1 , а її чоловіком - ОСОБА_3 , який і мав бути зазначений у договорі як вкладник. Джерело походження коштів, а саме їх належність на праві власності ОСОБА_1 не підтверджена жодними належними та допустимими доказами. Зокрема, допитані в межах кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 показали те, що останній зняв кошти з депозитного рахунку, оформленого на ім`я ОСОБА_1 .. Зауважує, що ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 частину своїх коштів, для того, щоб покласти їх на депозитний рахунок. Будь-яких доказів про те, що кошти були попередньо зняті ОСОБА_3 саме з депозитного рахунку ОСОБА_1 матеріали справи не містять. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків, то вважає, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки вони не містять вимоги позивача про зобов`язання АТ КБ "Приватбанк" здійснити нарахування на виплатити їй відсотки у розмірі 19% річних за період з 08.01.2014 року по 12.11.2020 року. Крім того, суд не врахував, що відсоткова ставка 19% річних діяла виключно в період з 08.01.2014 року по 08.07.2014 року, а далі по 12.11.2020 року відсоткові ставки неодноразово змінювалися.
З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
У поданому на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" відзиві ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення.
У поданому на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відзиві АТ КБ "ПриватБанк" просить залишити її без задоволення. Також просить задовольнити апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк", скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг  ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк", виходячи з наступного. 
Судом встановлено, що 08.01.2014 року між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" було укладено договір № SAMDNWFD0070051796000 "Депозит плюс на 6 міс.", відповідно до якого вклад "Депозит плюс на 6 міс." оформлено 08.01.2014 року, сума вкладу 100 000 гривень. Вклад оформляється на строк 6 місяців до 08.07.2014 року включно. На суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 17% річних .
08.01.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк" була укладена додаткова угода до договору № SAMDNWFD0070051796000, відповідно до якої банк збільшив процентну ставку ще на 2% річних, які зараховуються на бонусний рахунок "Бонус Плюс" та не можуть бути зняті з даного рахунка у готівковій формі. 
Правовідносини між сторонами виникли з приводу грошового вкладу, внесеного позивачем до банківської установи відповідача.
Такі правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України.
Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є АТ КБ "ПриватБанк", то зобов`язання за договором має виконувати саме відповідач як юридична особа.
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).
У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті).
АТ КБ "ПриватБанк" стверджує, що за відсутні платіжних документів про внесення коштів за депозитним договором, останній не може вважатися таким, що укладений із дотриманням письмової форми договору банківського вкладу.
Такі твердження колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Підтвердженням того, що позивач надала банку 100 000 грн. для поміщення їх на депозитний рахунок стверджується самим договором № SAMDNWFD0070051796000 від 08.01.2014 року, який підписаний уповноваженою особою банку, відповідно до якого в розділі « даних по вкладу» зазначено, залишок на вклад станом на 08 січня 2014 року складає 100000 грн.
Крім того, даний факт підтверджується вироками Кузнецовського районного суду 17 травня 2018 року, Рівненського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року, постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року, якими було встановлено про доведеність винуватості ОСОБА_2 , який будучи службовою особою відповідача АТ КБ "Приватбанк", зловживаючи своїм службовим становищем, під час виконання службових обов`язків, у приміщенні Банку, заволодів грошовими коштами в сумі 100000 гривень, що були передані йому чоловіком позивачки для внесення на вклад на її ім`я та засуджено за ч.2 ст.190, ч.3 ст.190, ч.3 ст.191 КК України.
При цьому, платіжні документи про внесення коштів за депозитним договором Банком дійсно не видавалися.
Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10 квітня 2019 року (справа №463/5896/14-ц) наголосила, що Банк під час здійснення касових операцій має забезпечувати, зокрема, своєчасне повне оприбутковування готівки національної та іноземної валюти, що надійшла до каси банку, її зарахування на зазначені клієнтами рахунки згідно з вимогами нормативно-правових актів і належний внутрішній контроль за касовими операціями (пункт 8 розділу I Інструкції № 174). 
Відповідно до пункту 1.6 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій.
Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми.
Відтак, Великою Палатою Верховного Суду зроблено правовий висновок, що оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.
Крім того, за змістом частини першої статті 1058 ЦК України договір банківського вкладу є реальним договором, тобто вважається укладеним у разі прийняття банком від вкладника або від третьої особи на користь вкладника грошової суми. Такі дії вкладника чи третьої особи в його інтересах є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника з`являється право вимагати від банку повернення суми вкладу та виплати відсотків на неї, а у банку - відповідні обов`язки. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) та банку (боржника) (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 6 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16).
Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що сторони, укладаючи договір банківського вкладу, дотримали його письмової форми.
Договір № SAMDNWFD0070051796000 "Депозит плюс на 6 міс.", підписаний сторонами по справі, що свідчить про те, що вони досягли згоди з усіх істотних його умов та погоджувалися на такі умови, а тому він, відповідно до ч. 1ст. 638 ЦК України є укладеним.
Наведені у апеляційній скарзі заперечення АТ КБ "Приватбанк" щодо недотримання письмової форми договору та недоведеності факту внесення коштів на депозитний рахунок є необґрунтованими, оскільки ґрунтуються на власному та помилковою тлумаченні правових висновків, які викладені у вищевказаній постанові суду касаційної інстанції та спростовуються встановленими обставинами даної справи.
Зі змісту п.п. 1, 3, 6, 9, 11, 12, 24 вищевказаного договору вбачається, що ОСОБА_1 вправі поповнювати свій вклад. Нарахування відсотків здійснюється на той самий рахунок, що й вклад. Якщо по закінченню строку вкладу вкладник не заявить бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один термін, вказаний в розділі "Відомості вкладу". Строк вкладу продовжується багаторазово без явки вкладника до Банку. Умовами договору передбачена можливість дострокового розірвання договору за ініціативою клієнта. За вимогою вкладника, повертається сума вкладу, проценти по кожному повному періоду, а за неповний строк вкладу проценти виплачуються по ставці вкладу "До запитання".
Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.
За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
05 листопада 2020 року позивач висунув банкові письмову вимогу про дострокове розірвання договору № SAMDNWFD0070051796000 «Депозит плюс на 6 міс.», повернення вкладу та процентів. В даній заяві позивач просить з 12 листопада 2020 року розірвати договір банківського вкладу та виплатити їй 100 000 грн. разом із всіма належними їй процентами згідно договору за період із січня 2014 року по 12 листопада 2020 року. Дана заява представником банку була отримана 05 листопада 2020 року, однак залишена без відповідного реагування.
Встановивши факт укладення сторонами договору банківського вкладу з внесенням позивачем грошових коштів на депозитний рахунок та відсутність доказів виконання відповідачем зобов`язання щодо їх повернення, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення суми вкладу.
Відмова банку у поверненні грошових коштів із вкладного рахунку позивача суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та умовам укладеного між сторонами договору.
Згідно ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.
Щодо позовних вимог про стягнення відсотків, то місцевий суд вийшов за їх межі, оскільки позовна заява не містить вимоги позивача про зобов`язання АТ КБ "Приватбанк" здійснити нарахування на виплатити їй відсотки. Не погоджуючись із розрахунком позивача щодо їх розміру, суд, власного розрахунку не навів.
Позивачка просить стягнути з відповідача 225 374,72 гривень 72 копійок відсотків, виходячи зі ставки 19% річних (17% за основним договором + 2% за додатковою угодою до нього) за період з 08.01.2014 року по 08.07.2020 року.
Колегія суддів погоджується із методикою розрахунку відсотків позивача, однак вважає, що відсотки слід вираховувати виходячи зі ставки встановленої основним договором - 17%, оскільки передбачені додатковою угодою 2% за своєю природою є "бонусними" та згідно умов останньої не можуть бути виражені у готівковій формі.
Провівши власний розрахунок, виходячи із погодженої сторонами в основному договорі відсоткової ставки 17%, апеляційний суд вважає обґрунтованими до стягнення відсотки у розмірі 188 792,89 грн. нараховані за період дії договору, тобто з 08.01.2014 року по 08.07.2020 року.
Доказів зміни відсоткової ставки за вказаний період стороною відповідача не надано. 
При цьому, колегія суддів зауважує, що нарахування відсотків на відсотки із наростаючим підсумком є вірним, оскільки нараховані відсотки за попередні періоди із депозитного рахунку не знімалися.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення відсотків за договором вкладу № SAMDNWFD0070051796000 від 08 січня 2014 року підлягають до часткового задоволення. 
Згідно ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.
Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За п. 20 договору банківського вкладу № SAMDNWFD0070051796000 у випадку порушення сторонами умов договору порушник несе відповідальність відповідно до чинного законодавства України.
Правовою позицією Верховного Суду України по справі № 6-2128цс16 від 13.03.2017 року закріплено, що аналіз норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.
Позивачка просить стягнути з відповідача на її користь пеню за кожен день прострочення виконання зобов`язань за період з 13.11.2020 року (12.11.2020 року дата розірвання договору згідно заяви позивача) по день прийняття судом рішення у розмірі 449 235 грн., що значно перевищує суму простроченого зобов`язання.
Відповідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року (справа № 761/26293/16-ц) зроблено правовий висновок, що суд визначає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.
Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Справедливість, добросовісність та розумність, згідно з п. 6 ст. З ЦК України, є одними із засад цивільного законодавства.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені.
Разом з цим, зважаючи, що ОСОБА_1 , як споживач, є слабшою стороною у договірних правовідносинах із АТ КБ "Приватбанк", а відтак підлягає особливому правовому захисту, враховуючи розмір невиконаного відповідачем зобов`язання, відмова останнього від добровільного його виконання та вирішення спору в досудовому порядку, строки розгляду справи судом, колегія суддів вважає обґрунтованим зменшення розміру пені до розміру депозитного вкладу позивача, а саме до 100 000 грн..
За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання АТ КБ "ПриватБанк" нарахувати та виплатити відсотки ОСОБА_1 у розмірі 19% річних за період з 08 січня 2014 року по 12.11.2020 року за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070051796000 вклад «Депозит плюс на 6 міс.» та стягнення пені підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 188 792,89 грн. відсотків за даним договором та 100 000 грн. пені за прострочення виконання зобов`язання.
На підставі ст.ст. 526, 551, 1058, 1060 ЦК України, ст. 10 ЗУ "Про захист прав споживачів" та керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та акціонерного товариства  комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2021 року в частині зобов`язання АТ КБ "ПриватБанк" нарахувати та виплатити відсотки ОСОБА_1 у розмірі 19% річних за період з 08 січня 2014 року по 12.11.2020 року за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070051796000 вклад «Депозит плюс на 6 міс.» та стягнення пені – скасувати.
Стягнути з акціонерного товариства  комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 188 792,89 грн. відсотків за договором банківського вкладу №SAMDNWFD0070051796000 та 100 000 грн. пені за прострочення виконання зобов`язання.
У решті рішення залишити без змін.
Стягнути з акціонерного товариства  комерційний банк "ПриватБанк" на користь держави судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 2787,92 грн.
Стягнути з акціонерного товариства  комерційний банк "ПриватБанк" на користь держави судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 4181,88 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
       Повний текст постанови виготовлено 24 вересня 2021 року.

Головуючий-суддя                                         Шимків С.С.
Судді:                                                                 Боймиструк С.В.
                Гордійчук С.О.