СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2021 р.                                                              Справа № 922/798/21  

          Колегія суддів у складі: головуюча  суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя  Шутенко І.А. 
при секретарі  Пархоменко О.В.    
за участю:
позивача – не з`явився; 
відповідача – не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного   апеляційного господарського суду апеляційну скаргу   Сільськогосподарського  підприємства    "РВД-АГРО"   (вх. №2068Д/1-18) 
на рішення     господарського суду Харківської            області від 02.06.2021 року у справі №922/798/21, ухвалене       в приміщенні господарського суду Харківської            області (суддя Чистякова І.О.),  повний текст якого   складено 11.06.2021 року 
за позовом  	 Товариства з обмеженою відповідальністю "СІМЕКС АЛЬЯНС УКРАЇНА",  м. Переяслав - Хмельницький 	
до  	 Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-АГРО",   м. Харків	
про  	стягнення 685 043,93 грн.  	

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням       господарського суду Харківської         області від 02.06.2021 року у справі №922/798/21 відмовлено  Сільськогосподарському приватному підприємству "РВД-АГРО" у зменшенні розміру штрафних санкцій; позов задоволено  частково в сумі 685020,19 грн.; стягнуто  з Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-АГРО"    на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СІМЕКС АЛЬЯНС УКРАЇНА"  617128,44 грн. - основного боргу, 49553,45 грн. - інфляційних втрат, 17721,17 грн. - 3% річних, 617,13 грн. - штрафу; судові витрати в сумі 10275,66 грн. - судового збору та 53350,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу покладено на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме на позивача   судовий збір у розмірі 0,36 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1,85 грн.,   на відповідача   судовий збір у розмірі 10275,30 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 53348,15 грн.; в  решті частині позову в сумі 23,74 грн. - 3 % річних відмовлено; відмовлено   Сільськогосподарському приватному підприємству "РВД-АГРО" у розстроченні виконання судового рішення; стягнуто   з Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-АГРО" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СІМЕКС АЛЬЯНС УКРАЇНА" судовий збір у розмірі 10275,30 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 53348,15 грн.
Сільськогосподарське підприємство    "РВД-АГРО"   з рішенням      суду першої інстанції не погодилась  та звернулась     до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення        господарського суду Харківської     області від 02.06.2021 року у справі; призначити у справі економічну експертизу та доручити її проведення  Національному науковому центру Інститут  судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса; на розгляд експертизи поставити наступне питання: "Чи підтверджується документально заявлений у позовних вимогах  розмір заборгованості та нарахованих штрафних санкцій за поставлені Сільськогосподарському приватному підприємству  "РВД-АГРО"   товарно – матеріальні цінності за договором поставки від 30.01.2019 року №37 за період з 13.08.2019 року по 10.11.2020 року?"; ухвалити нове рішення яким стягнути з  відповідача  основний борг, штраф та зменшений розмір інфляційних втрат і 0,003 відсотків за користування чужими коштами, з урахуванням висновків економічної експертизи; розстрочити виконання рішення суду в частині погашення заборгованості перед позивачем помісячно в 12 рівних частинах; зменшити розмір витрат на правничу допомогу на 80% як надмірний.   
Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про таке.
Господарський суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про безпідставність заявленого клопотання відповідача про перенесення судового засідання, у зв`язку з зайнятістю представника в  іншому судовому засіданні у справі №710/417/21 у Шполянському районному суді Черкаської області на іншу дату, чим порушив право відповідача на участь у судовому засіданні 02.06.2021 року; йому неодноразово було відмовлено в участі у судовому засіданні у режимі відеоконференції (05.05.2021 року, 12.05.2021 року та 24.05.2021 року), що свідчить про упередженість суду до  відповідача; безпідставно відмовлено  у призначенні економічної експертизи, залишивши клопотання  відповідача  про призначення судової економічної експертизи (вх.№12650 від 31.05.2021 року)  без розгляду.
Місцевим господарським судом неправомірно застосовано в підрахунках відсоток у розмірі  3% (17721,17 грн.) та проігноровано визначений договором розмір відсотків за користування чужими коштами 0,003%.
Посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду  у справі №910/13071/19 від 20.11.2020 року.
Вірна сума інфляційних втрат, на думку відповідача, має бути встановлена за результатами  проведення судової економічної експертизи, про що було заявлено відповідне клопотання в підготовчому засіданні.
Місцевим господарським судом не враховано підстав для зменшення розміру штрафних санкцій та розстрочення виконання рішення суду.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за №211 “Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19” через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 року  до 03.04.2020 року в Україні введений карантин; постановами  Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року  № 239, від 22.04.2020 року №291,  від 11.05.2020 року  №349, від 20.05.2020 року №392, від 17.06.2020 року №500,  від   22.07.2020 року №641, від 26.08.2020 року №760, від 13.10.2020 року №956, від 09.12.2020 року №1236, від  17.02.2021 року №             104, від 21.04.2021 року №405, від 16.06.2021 року №611, від 11.08.2021 року №855     до   постанови  від 11.03.2020 року  № 211 внесено зміни, якими  дію карантину продовжено до 01.10.2021 року.
Рада суддів України на офіційному сайті 11.03.2020 року звернулася до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та листом   №9рс-186/20 від 16.03.2020 року  до Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, місцевих та апеляційних судів з рекомендацією встановити особливий режим роботи судів України, в тому числі роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.
Для  запобігання розповсюдженню особливо небезпечного вірусного захворювання серед працівників суду на період з 13.03.2020 року по 03.04.2020 року наказом голови Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 року  за № 04-а встановлено особливий режим роботи   суду в умовах карантину; наказами   голови суду від 26.03.2020 року  № 05-а, від 23.04.2020 року №07-а, від 08.05.2020 року №08-а,  від 22.05.2020 року №10-а, від 22.06.2020 року №12-а, від 28.07.2020 року №14-а, від 31.08.2020 року №15-а, від 22.10.2020 року №21-а, від 18.12.2020 року №24-а, від 23.06.2021 року №10-а, від 16.08.2021 року №12-а  на період дії карантину   суд продовжує працювати в умовах встановленого раніше особливого режиму. 
Протоколом  автоматизованого розподілу судової справи між суддями  від 09.07.2021 року, для розгляду справи  суддею – доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Дучал Н.М.     
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 року апеляційну скаргу  Сільськогосподарського  підприємства    "РВД-АГРО"    на рішення   господарського суду Харківської          області від 02.06.2021 року у справі        залишено без руху; останнє зобов`язано    усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено, що     при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.
03.08.2021 року на адресу суду від апелянта надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги (вх.№8927), з  доказами сплати судового збору, яке долучено до матеріалів справи.
Протоколом повторного  автоматизованого розподілу судової справи між суддями  від 04.08.2021 року,  у зв`язку з відпусткою судді Дучал Н.М., на підставі п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду,  для розгляду справи  суддею – доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя  Шутенко І.А.
06.08.2021 року на електронну адресу  суду від апелянта  надійшла заява (вх.№9046, вх.№3394), в якій останній, з посиланням на ч. 3 ст. 328 ГПК України,   просить визнати факт того, що видані господарським судом Харківської області про примусове виконання рішення від 02.06.2021 року накази є такими, що видані помилково (передчасно), оскільки рішення не набрало законної сили; зупинити виконання за наказами виданими  господарським судом Харківської області на примусове виконання рішення від 02.06.2021 року у справі; повідомити про зупинення виконання наказів у справі Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, надіславши відповідну ухвалу на  адресу вказаного органу ДВС; з метою недопущення неправомірного виконання судового рішення, яке не набрало законної сили, продублювати письмову ухвалу про зупинення виконання на електронну адресу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, надіславши її засобами електронної пошти, яку долучено до матеріалів справи, яка обґрунтована  тим, що 02.07.2021 року господарський суд Харківської області видав накази на примусове виконання рішення від 02.06.2021 року у справі №922/798/21, а 04.08.2021 року  державний виконавець Шевченківського ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрив два виконавчих провадження з виконання наказів; апелянтом було подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду  Харківської  області від  02.06.2021 року в межах строку на апеляційне оскарження; 02.07.2021 року господарський суд Харківської області передчасно та помилково  видав накази на примусове виконання рішення суду від 02.06.2021 року у справі, оскільки вказане рішення не набрало законної сили.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.08.2021 року відкрито  апеляційне провадження за апеляційною скаргою   Сільськогосподарського  підприємства    "РВД-АГРО"   на   рішення       господарського суду Харківської      області від 02.06.2021 року   у справі; позивачу  встановлено  строк до 06.09.2021 року на протязі якого він     має       право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено  справу       до розгляду на "15" вересня 2021 року; явка сторін  в судове засідання обов`язковою не визнавалась;  роз`яснено учасникам справи, що вони мають  право  брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon" та відмовлено в задоволенні заяви  Сільськогосподарського  підприємства    "РВД-АГРО" (вх.№9046, вх.№3394).
Відмовляючи в задоволенні заяви  Сільськогосподарського  підприємства    "РВД-АГРО" (вх.№9046, вх.№3394), колегія суддів виходила з такого.
За змістом ч. 5 ст. 262 ГПК України, якщо апеляційна скарга подана з пропуском визначеного цим Кодексом строку, суд у випадку поновлення строку на апеляційне оскарження зупиняє дію оскаржуваного рішення в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
За матеріалами справи, оскаржуване рішення місцевого господарського суду  ухвалено 02.06.2021 року, його  повний текст складено та підписано 11.06.2021 року; з апеляційною скаргою апелянт звернувся 30.06.2021 року, про що свідчить відтиск печатки на конверті, в якому апеляційна скарга надійшла  до суду. 
Тобто, апеляційна скарга подана з дотриманням строків на апеляційне оскарження, передбачених                    ст. 256 ГПК України, а отже підстав для зупинення дії оскаржуваного рішення, не має. 
Посилання апелянта на положення  ч. 3 ст. 328 ГПК України, де, зокрема, вказано на те, що до   розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання, не приймаються. 
Виправити помилку, допущену  при   оформленні або видачі виконавчого документу, чи визнати  його    таким, що не підлягає виконанню, згідно ч. 1 ст. 328 ГПК України, може лише суд, який видав відповідний  виконавчий документ. 
Окрім того, відповідно до ч. 5 ст. 328 ГПК України, ухвала суду за результатами розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню  може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом та апелянт не позбавлений права на оскарження такої ухвали  за результатами розгляду заяви  про визнання   виконавчого  документу таким, що не підлягає виконанню, у порядку, встановленому розділом V ГПК України "Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах".
30.08.2021 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№10004), в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, який долучено до матеріалів справи, в обґрунтування якого вказує на те, що  проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами п.5.3. договору  поставки нараховуються  за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою, підпадають під визначення пені;  господарським судом першої інстанції  достеменно досліджено та надано належну оцінку доказам позивача щодо сплаченої суми судових витрат на професійну правничу допомогу   у фіксованому розміру  та  відповідачем не наведено обставин, які могли бути враховані господарським судом першої інстанції при зменшенні витрат. 
Колегія суддів, розглянувши в судовому засіданні 15.09.2021 року клопотання апелянта про призначення у справі  економічної  експертизи, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на таке.
Заявник просив призначити у справі  економічну  експертизу  та доручити її проведення  Національному науковому центру Інститут  судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса; на розгляд експертизи поставити наступне питання: "Чи підтверджується документально заявлений у позовних вимогах  розмір заборгованості та нарахованих штрафних санкцій за поставлені Сільськогосподарському приватному підприємству  "РВД-АГРО"   товарно – матеріальні цінності за договором поставки від 30.01.2019 року №37 за період з 13.08.2019 року по 10.11.2020 року?".
Згідно ч.  1 ст.  99  ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Відповідно до ст.  1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза – це дослідження експертом  на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і  процесів,  які містять інформацію про обставини  справи,  що перебуває в провадженні органів досудового розслідування чи суду.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
За змістом ч. 2 ст. 98 ГПК України, предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові  Верховного Суду  від 04.04.2018  року у справі №585/2892/15-ц, де, зокрема, вказано  на те, що посилання заявника на те, що при розгляді справи не було призначено судову – економічну експертизу для визначення дійсного розміру заборгованості по кредиту є безпідставними, оскільки заявник не довів суду необхідність призначення у справі судової експертизи,  не надав доказів, які могли  свідчити про неправильність розрахунку, наданого позивачем. 
Заявником   не обґрунтовано доцільність проведення  судової економічної експертизи, а також не вказано, з`ясування яких  обставин, що мають значення для правильного вирішення спору потребує спеціальних знань та не визначено  конкретних підстав для проведення експертизи, і відповідно, для зупинення провадження у справі.
Обчислення інфляційних втрат  за кредитним договором  не потребує спеціальних знань, оскільки їх розмір визначається шляхом математичних розрахунків, з урахуванням норм законодавства та умов  договору, що віднесено до компетенції суду.
А отже, поставлені перед експертом питання безпосередньо стосуються встановлення фактичних обставин справи, які можуть бути встановлені судом за результатами оцінки доказів по справі та мають вирішуватися судом самостійно в ході розгляду справи.  
Недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 року у  справі №910/12748/15, де, зокрема, вказано на те, що   поставлені позивачем на вирішення суду вимоги позовної заяви, питання перевірки обґрунтованості та правильності наданого позивачем розрахунку розміру заборгованості за договором банківського обслуговування, правильності розрахунку процентів, комісії за користування кредитом та пені, не вимагають спеціальних досліджень, стосуються безпосередньо умов договору банківського обслуговування, як змішаного договору із елементами кредитного договору, їх вирішення віднесено до компетенції суду, вони входять до предмету доказування у   справі та підлягають дослідженню судом та мають бути вирішені судами шляхом надання оцінки умовам договору банківського обслуговування у сукупності з наявними в матеріалах справи доказами та у   постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №916/2955/14, де, окрім іншого, вказано на те, що у  разі виявлення факту, що наданий позивачем розрахунок заборгованості здійснено неправильно, господарські суди мали самостійно визначити суми основного боргу, процентів та пені, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду невиконання такого зобов`язання та зазначеного позивачем максимального розміру нарахувань та пені.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі  Голдер проти Сполученого Королівства (п. 36). На це  “право на суд”, в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі Салонтаджі-Дробняк проти Сербії (п. 132).
Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення від 28 травня 1985 року у справі Ешингдейн проти Сполученого Королівства, (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.
Представник    позивача   у судове засідання 13.09.2021 року не з`явився,  про причини неявки не повідомив, на підтвердження направлення копії      ухвали   суду від  09.08.2021 року  позивачу          у справі,  додано рекомендоване      повідомлення про вручення поштового     відправлення      ПАТ  "Укрпошта" від 25.08.2021 року №6102256154365,    згідно з яким  позивач         отримав    копію  ухвали від 09.08.2021 року – 14.08.2021 року.
Представник    відповідача  у судове засідання 13.09.2021 року не з`явився,  про причини неявки не повідомив, на підтвердження направлення копії      ухвали   суду від  09.08.2021 року  відповідачу         у справі,  додано рекомендоване      повідомлення про вручення поштового     відправлення      ПАТ  "Укрпошта" від 19.08.2021 року №6102256154373,    згідно з яким  відповідач        отримав    копію  ухвали від 09.08.2021 року – 18.08.2021 року.
Також, відповідно до ч. 2          ст. 2 Закону України “Про доступ до судових рішень”          усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. 
          Згідно з ч. 1 та 2           ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень"          для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції,  Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. 
          Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1          ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
          Ухвалу суду   від  09.08.2021 року  було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена  за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.
          Відповідно до           статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої            Законом України від 17.07.1997 року  №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
          Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
          Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини  від 08.11.2005  року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року  у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року  у справі "Красношапка проти України").
          Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених                 ст.  42 ГПК  України та    беручи до уваги відсутність клопотань  від учасників справи    щодо відкладення розгляду апеляційної скарги  у зв`язку з карантинними заходами,      колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.
          Розглянувши матеріали справи,  перевіривши повноту встановлення господарським  судом першої інстанції  неоспорених обставин справи,  колегія суддів встановила наступне.
30.01.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Сімекс Альянс Україна” (постачальник) та Сільськогосподарським приватним підприємством "РВД-АГРО"  (покупець) укладено договір поставки № 37, відповідно до умов якого  позивач зобов`язується поставити/передати племінні (генетичні) ресурси - сперма, ембріони великої рогатої худоби, інструменти, ветеринарні препарати та матеріали, необхідні для штучного осіменіння тварин (далі по тексту - продукція), на умовах і в порядку, передбачених даним договором, в кількості та якості, згідно супровідних документів, які є невід`ємною частиною цього договору, а відповідач зобов`язується прийняти та оплатити дану продукцію в строк передбачений даним договором (п.1.1. договору). 
Вказаний  договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений  їх печатками.
Найменування, ціна та кількість продукції, яка поставляється відповідно до умов   договору, вказується у видаткових накладних, що мають силу специфікацій у розумінні  ст.  266 ГК України  та є невід`ємною його частиною (пункт 1.2 договору).
У  п. 1.3   договору визначено, що  його загальна вартість визначається вартістю продукції, поставленої протягом дії   договору згідно накладних.
Згідно з п.  5.1 договору,  оплата за придбану продукцію здійснюється в наступному порядку:  20 % вартості товару (необхідні постачальнику для реєстрації податкової накладної) сплачується покупцем протягом 5 календарних днів з моменту передачі продукції (дати оформлення видаткової накладної);  80 % вартості продукції сплачується покупцем протягом 10 календарних днів з моменту передачі продукції (дати оформлення видаткової накладної) незалежно від того, реалізував (використав) покупець продукцію чи ні.
Відпускні ціни на продукцію за кожною окремою поставкою можуть змінюватися постачальником в залежності від зміни вартості курсу гривні у відношенні до іноземних валют на міжбанківському валютному ринку на момент здійснення поставки, зміни відпускних цін постачальників кожного окремого виду продукції, зміни вартості доставки товару та інших факторів, що можуть вплинути на формування відпускних цін (п. 5.3 договору).
У п.  8.2 договору сторони погодили, що  він   діє з моменту його  підписання сторонами до 31.12.2019 року, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань. До відносин сторін по поставці продукції, які виникли до укладення між сторонами письмового договору,   він  діє з моменту виникнення   правовідносин. 
Згідно п.8.3. договору, якщо за один місяць до закінчення строку дії   договору жодна зі сторін, письмово не буде вимагати його розірвання, договір вважається пролонгованим на наступний рік, але в будь - якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, тобто,   за відсутності вимоги про розірвання договору, він є продовженим на 2020 рік в порядку п.  8.3. договору.
Позивач посилається на те, що   відповідачем порушено умови договору та  не сплачено грошові кошти за отриманий товар на суму 617 128,44 грн. згідно видаткових накладних: № 977 від 13.08.2019 року  на загальну суму 124 184, 64 грн.; № 21 від 10.01.2020 року  на загальну суму 121 149,60 грн.; № 726 від 12.06.2020 року  на загальну суму 95 591,76 грн.; № 953 від 05.08.2020 року  на загальну суму 82 328,52 грн.; № 1184 від 24.09.2020  року  на загальну суму 98 796,96 грн.; № 1381 від 10.11.2020 року  на загальну суму 95 076,96 грн.
Факт отримання відповідачем  товару  підтверджується підписами на видаткових накладних, відповіддю  на претензію № 70 від 02.03.2021 року та запереченнями  від 05.05.2021 року за вх.№10065. 
24.07.2020 року  позивач звернувся до відповідача з уточнюючою вимогою за № 32 від 24.07.2020 року   щодо оплати заборгованості (без урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3%  від простроченої суми та суми неустойки (пеня та штраф) на суму 547 951,92 грн. 
29.07.2020 року  відповідач надав позивачу відповідь на вимогу за вих. № 175 від 29.07.2020 року, в якій визнав поставку йому товару позивачем на суму 900          000,00  грн.,  наявність заборгованості, та вказав, що підприємство в змозі погасити в добровільному порядку до 30.09.2020 року  згідно з графіком, що додано до відповіді на претензію. 
Зобов`язання взяті у відповіді на претензію за вих. № 175 від 29.07.2020  року   щодо погашення суми боргу у строк до 30.09.2020 року  відповідачем виконані не були, у зв`язку із чим позивач звернувся до відповідача із вимогою № 2 за вих. № 17 від 23.02.2021 року  щодо оплати заборгованості (без урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3%  від простроченої суми та суми неустойки (пеня та штраф) на суму 617 128,44 грн. 
Відповідач посилається на те,   що отримав вимогу позивача № 2 за вих. № 17 від 23.02.2021  року – 03.03.2021 року   та надав відповідь на претензію  за вих. № 70 від 02.03.2021 року. 
У вказаній відповіді на претензію відповідач визнав наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 617128,44 грн.  та запропонував графік погашення заборгованості на 2021 рік, зокрема погашення заборгованості у березні - 30000 грн.; квітні – 30          000,00  грн.; травні – 30          000,00  грн.; червні 30          000,00  грн.; липні 30          000,00 грн.; серпні 30          000,00  грн.; вересні - жовтні 437 128,44 грн.
Позивач посилається на те, що    сторонами не було погоджено запропонований відповідачем графік погашення заборгованості,    відповідач не сплачував борг згідно графіку погашення заборгованості та заперечує  проти розстрочення виконання судового рішення за вказаним відповідачем графіком.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду  Харківської області, в якому останній просив стягнути з відповідача 617 128,44 грн. заборгованості за поставлений товар, 49553,45 грн. - інфляційних втрат, 17744,91 грн. - 3% річних та 617,13 грн. - штрафу.
02.06.2021 року господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.
Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення       господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна   скарга не підлягає  до  задоволення з огляду на таке.
Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.
З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
У рішеннях  Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі  Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Згідно з ст. 509 ЦК  України, ст.173 ГК  України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.  11 ЦК  України та ст. 174 ГК  України.
Вказані положення чинного законодавства   передбачають, що господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частиною 3 ст. 509 ЦК  України визначено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 610 ЦК  України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 193 ГК  України та ст. 526 ЦК  України,   зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст.712 ЦК  України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
За змістом ч.  2 ст. 712 ЦК  України,  до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ч.1 ст.662 ЦК  України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до ст. 655 ЦК  України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У відповідності до  ст. 692 ЦК  України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Статтею  694 ЦК  України визначено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідач проти отримання продукції за вказаними  вище видатковими накладними не заперечував, а отже місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про  задоволення позовної вимоги про   стягнення суми основної заборгованості у розмірі 617 128,44 грн.
Також, у зв`язку із простроченням відповідачем оплати товару, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 49553,45 грн.  інфляційних втрат, 17744,91 грн.    3% річних та  617,13 грн.  штрафу. 
Господарський суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача 49553,45 грн. - інфляційних втрат, 17721,17 грн. - 3% річних та 617,13 грн. – штрафу вірно вказав на  таке.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК  України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого  індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК  України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), сплата яких передбачена ч.  2           ст.  625 ЦК  України, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок  інфляційних втрат   за допомогою калькулятору ЛІГА.ЗАКОН,  колегія суддів зазначає, що  місцевий господарський суд  вірно встановив, що   інфляційні  втрати  в сумі 49553,45 грн.  обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, відповідають вимогам чинного законодавства та    підлягають задоволенню.
Аргументи апелянта на те, що вірна сума інфляційних втрат   має бути встановлена за результатами  проведення судової економічної експертизи, в якій місцевим господарським судом було безпідставно відмовлено,  не приймаються з огляду на  те, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
Втім, заявником   не обґрунтовано доцільність проведення  судової економічної експертизи,   не вказано, з`ясування яких  обставин, що мають значення для правильного вирішення спору потребує спеціальних знань та не визначено  конкретних підстав для проведення експертизи, оскільки обчислення інфляційних втрат  за кредитним договором  не потребує спеціальних знань, так як  їх розмір визначається шляхом математичних розрахунків, з урахуванням норм законодавства та умов  договору, що віднесено до компетенції суду.
Посилання апелянта  на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду  у справі №910/13071/19 від 20.11.2020 року, де, зокрема, вказано на те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці,  не приймаються, з огляду на таке.
Так, у справі №910/13071/19 Верховний Суд вказав, що  прострочення відповідача у січні 2019 року тривало з 1-го по 30-те число, тобто 30 днів, що становить більше півмісяця (> 15 днів), та з урахуванням математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, заокруглюється до одного місяця, втім заборгованість за поставлений товар за умовами договору у даній справі не була сплачена до подання позивачем позову до господарського суду першої інстанції.
Разом з тим, колегія суддів  враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.05.2021 року у справі №913/567/19 (913/403/20), де, між іншим, вказано на таке.          “Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі від 27.03.2020 року  у справі № 910/4450/19 зазначив, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).                     Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п.  32 постанови від 27.03.2018  року №910/17999/16; п.  38 постанови від 25.04.2018 року  № 925/3/7, п. 40 постанов від 25.04.2018  року № 910/24257/16). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 року  у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року  у справі № 923/682/16.                               При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Суд звертається до правової позиції, щодо послідовно та неодноразово викладалась Великою Палатою Верховного Суду в питанні визначення подібності правовідносин у судових рішеннях: п.  60 постанови від 23.06.2020 року у справі №                     696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19), п.  6.30 постанови від 19.05.2020 року  у справі № 910/719/19, постанова від 16.01.2019 року  у справі №                     757/31606/15-ц, постанова від 12.12.2018 року  у справі № 2-3007/11, пункт 5.5 від 19.06.2018 року  у справі №922/2383/16; п. 8.2 постанови від 16.05.2018 року  у справі №                     910/5394/15-г.
          Таким чином, правовідносини у справі, на яку  посилається відповідач та обставини вказаної справи, не є подібними до правовідносин у справі №922/798/21, оскільки предмети та підстави позовів у цих справах,  відповідно і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин,  а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у цих справах.
Крім того, за матеріалами справи,  заборгованість у розмірі 617128,44 грн.  виникла за товар поставлений позивачем за видатковими накладними: № 977 від 13.08.2019 року  на загальну суму 124 184, 64 грн.; № 21 від 10.01.2020 року  на загальну суму 121 149,60 грн. ; № 726 від 12.06.2020 року  на загальну суму 95 591,76 грн.; № 953 від 05.08.2020 року  на загальну суму 82 328,52 грн.; № 1184 від 24.09.2020 року  на загальну суму 98 796,96 грн.; № 1381 від 10.11.2020 року  на загальну суму 95 076,96 грн.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок  3% річних    за допомогою калькулятору ЛІГА.ЗАКОН,  колегія суддів зазначає, що  господарський   суд  першої інстанції обґрунтовано  встановив, що  позивачем не вірно визначено початок періоду нарахування 3% річних, зокрема: по платежу у розмірі 20% - 24836,93 грн.  по видатковій накладній № 977 від 13.08.2019 року  визначено початок періоду з 19.08.2019 року;  по платежу у розмірі 80% - 65862,82 грн.  за видатковою накладною № 953 від 05.08.2020 року  визначено початок періоду з 16.08.2020 року; по платежу у розмірі 80% на суму 79037,57 грн.  по видатковій накладній № 1184 від 24.09.2020 року  визначено початок періоду з 04.10.2020 року; по платежу у розмірі 20% на суму 19015,39 грн.   по видатковій накладній № 1381 від 10.11.2020 року  визначено початок періоду з 16.11.2020 року.
Згідно з ч. 5 ст.  254 ЦК  України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Втім, позивачем не враховано, що останній день строку по оплаті товару поставленого позивачем за вказаними вище видатковими накладними припадав на вихідні дні, а тому позивач невірно визначив початок періоду нарахування 3% річних.
Господарський  суд  першої інстанції вірно врахував  рекомендації, викладені у  п. 1.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 року  за № 14, де, зокрема,  господарським судам роз`яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 ГПК України  господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань та дійшов вірного висновку про те, що  позовні вимоги про  стягнення 3% річних є обґрунтованими  у розмірі 17721,17 грн., щодо   решти   позовних вимог у сумі 23,74 грн.    є безпідставними. 
Аргументи апелянта на те, що місцевим господарським судом неправомірно застосовано в підрахунках відсоток у розмірі  3% (17721,17 грн.) та проігноровано визначений договором розмір відсотків за користування чужими коштами 0,003%, не приймаються, з огляду на таке.
Так, у    п.7.2. договору сторони погодили, що у випадку прострочення оплати покупець сплачує постачальнику за користування чужими грошовими коштами 0,003 % від суми неоплаченої продукції за кожен день прострочення платежу. У випадку прострочення оплати продукції понад 30 календарних днів покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 0,1% від суми боргу разово.
Згідно   ст. 549 ЦК  України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Таким чином, обчислення процентів від суми неоплаченої продукції за кожен день прострочення платежу за своєю правовою природою є пенею, а тому   проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами договору нараховуються за кожен день прострочки, враховуючи  спосіб їх обчислення, підпадають під визначення пені.
Отже, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що   сторонами не погоджено іншого розміру процентів річних.
Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України,  у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
За змістом ст.  216 ГК  України,  учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Відповідач порушив  зобов`язання щодо поставки товару на суму 617128,44 грн., що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.
Частиною  1 ст. 548 ЦК  України визначено, що  виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. 
Згідно   ч. 1 ст. 546 ЦК  України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
У відповідності до   ст. 549 ЦК  України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 
Таким чином, за загальним правилом кваліфікуючою ознакою штрафу є, зокрема, обчислення у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання та має одноразовий характер нарахування.
Згідно з п.7.2. договору   у випадку прострочення оплати продукції понад 30 календарних днів покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 0,1% від суми боргу разово.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок  штрафу     за допомогою калькулятору ЛІГА.ЗАКОН та   враховуючи те, що сторони передбачили для відповідача - покупця за договором таку міру відповідальності за порушення зобов`язання з прострочення оплати продукції понад 30 календарних днів, як стягнення штрафу, колегія суддів зазначає, що  місцевий  господарський  суд   вірно встановив, що розмір  штрафу заявленого позивачем до стягнення  у сумі  617,13 грн. є  обґрунтованим.
Разом з тим,    відповідачем під час розгляду справи в господарському суді першої інстанції  заявлено  клопотання про зменшення суми штрафних санкцій, в  обґрунтування  якого  заявник вказував   на те, що позивачем   не доведено факт того, що йому завдано збитків  простроченням зобов`язання зі сторони підприємства відповідача;  внаслідок неврожайного 2020 року підприємство відповідача має збитковий фінансовий результат, пов`язаний із сезонністю робіт та несприятливими погодними умовами та заборгованість по заробітній платі перед працівниками; у  2020-2021 роках зріс рівень мінімальної заробітної плати та її індексація збільшили тягар на підприємство; відповідач просив суд врахувати добросовісну поведінку підприємства, яке протягом 2020 року поступово погашало заборгованість, а також запропонував  позивачу остаточний графік погашення заборгованості;  співвідношення між сумою загального зобов`язання та розміром нарахованих штрафних санкцій є неспівмірно високим, а  чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій.
За змістом    ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно  ст. 233 ГК України,   у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. 
При цьому,  повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 26.09.2019 року  у справі № 922/3613/18, від 08.05.2018 року  у справі №924/709/17, де, між іншим, вказано на те, що зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню; при цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.
Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення вказаної  дії.
Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені у   постановах Верховного Суду від 06.11.2018 року  у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 року  у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 року у справі №917/791/18, де, зокрема, вказано на те, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Положення  ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником, при   цьому штрафними санкціями у   справі є штраф у розмірі 617,13 грн.
Також, місцевим господарським судом вірно враховано правові  висновки, викладені  в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 року де, зазначено на  те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Крім  того, місцевим господарським судом вірно враховано правові  висновки, викладені у  постановах  Верховного Суду від 13.01.2020 року  у справі №902/855/18, від 14.01.2020  року у справі №911/873/19, від 10.02.2020 року  у справі №910/1175/19, від 20.08.2020 року  у справі № 904/3546/19, де вказано на те, що   зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів. 
Так,  обставини викладені відповідачем у заяві про зменшення штрафних санкцій, зокрема щодо неврожайного 2020 року та наявності збиткового фінансового результату підприємства відповідача за вказаний рік підтверджується  лише довідкою про заборгованість по заробітній платі     від 15.04.2021 року    за підписом директора СПП "РВД-АГРО" з інформацію про те, що станом на 15.04.2021 року  вказане підприємство має заборгованість по виплаті заробітної плати працівникам в розмірі 3221173,30 грн. (в тому числі податків і зборів на суму 1171952,52 грн.), втім  інших доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.
Господарський суд першої інстанції, враховуючи необхідність дотримання балансу інтересів сторін, а також те, що  відповідач тривалий час не сплачує борг, зокрема прострочення по оплаті товару за видатковими накладними за якими виник заявлений до стягнення борг,  виникло починаючи з 20.08.2019 року, він має неналежну платіжну дисципліну, що не відповідає також твердженням відповідача викладеним у запереченнях на позовну заяву, в яких останній зазначав, що протягом 2020 року погашав заборгованість, проте доказів погашення боргу до суду не надав, позивач заперечує проти зменшення штрафних санкцій, обставини, які відповідач зазначає у якості виняткових, зокрема щодо неврожайності 2020 року не підтверджені доказами,  дійшов вірного висновку про те, що   відповідачем  не надано  належних та допустимих доказів наявності виняткових обставин.
Разом з тим,  заявлена до стягнення сума штрафних санкцій у вигляді штрафу у розмірі 617,13 грн.  не є надмірно великою та має на меті стимулювати відповідача до виконання основного грошового зобов`язання.
Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача  про зменшення штрафних санкцій.
Окрім того, відповідач під час розгляду справи в господарському суді першої інстанції  просив розстрочити виконання рішення суду в частині погашення заборгованості перед позивачем згідно із графіком викладеним в листі підприємства від 02.03.2021  року за вих.№70.
За матеріалами справи, відповідач у відповіді на претензію за вих. № 70 від 02.03.2021 року  вказав про те, що знаходиться у скрутному фінансовому стані,   своєчасне виконання рішення суду з його боку ускладнене, та він буде погашати існуючу станом на 02.03.2021  року заборгованість згідно графіку погашення заборгованості на 2021 рік, зокрема запропонував погашення заборгованості у березні – 30          000,00  грн.; квітні – 30          000,00  грн.; травні – 30          000,00  грн.; червні 30          000,00  грн.; липні 30          000,00  грн.; серпні 30          000,00  грн.; вересні - жовтні 437 128,44 грн.
За змістом  ч. 1 ст. 239 ГПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Підставою для розстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому, надання заявникові розстрочки виконання рішення є правом господарського суду, і закон не обмежує це право точним переліком господарських спорів або обставин, за яких суд має право надання розстрочки.
У відповідності до  частин 1, 3 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
За змістом ч. 4  ст. 331 ГПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Отже, підставою для розстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк, встановлений судом.
Господарським судом першої інстанції вірно враховано правові висновки, викладені у  рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 року  у справі № 5-рп/2013, де, між іншим, вказано на те, що     розстрочка виконання рішення суду має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.
Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку розстрочки.
Так,  відповідач посилається  на відсутність можливості по погашенню заборгованості у зв`язку із неврожайності 2020 року та тяжкий фінансовий стан підприємства відповідача. 
На підтвердження викладених обставин, в матеріалах справи наявна  довідка  про заборгованість по заробітній платі   від 15.04.2021 року  за підписом директора СПП "РВД-АГРО" із інформацію про те, що станом на 15.04.2021  року вказане підприємство має заборгованість по виплаті заробітної плати працівникам в розмірі 3221173,30 грн.  (в тому числі податків і зборів на суму 1171952,52 грн.).
Втім,  будь-яких первинних доказів на підтвердження обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, в тому числі тяжкого фінансового стану (зокрема баланс, звіт про фінансові результати за останній період) відповідачем    не надано. Доданий відповідачем до матеріалів справи документ в обґрунтування вказаного клопотання є документом, складеним ним в односторонньому порядку.
Крім того, у графіку викладеному у відповіді на претензію за вих. № 70 від 02.03.2021 року  відповідач вказував  про погашення суми боргу перед позивачем починаючи з березня по жовтень 2021 року, проте станом на час  вирішення спору у даній справі не здійснив жодної сплати заборгованості. 
Господарський  суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що  надання розстрочення виконання судового рішення, яке ухвалено 02.06.2021  року починаючи з березня 2021 року буде суперечити чинному  законодавству.
Надання розстрочки та відстрочки, у тому числі  зміну способу та порядку виконання рішення суду є правом, а не обов`язком суду, а посилання відповідача на обставини, які не підтвердженні засобами доказування, не вказують на ускладнення або неможливість виконання рішення суду та не є підставою для надання розстрочки суб`єкту господарювання.
Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду.
А отже, аргументи апелянта на те, що місцевим господарським судом не враховано підстав для зменшення розміру штрафних санкцій та розстрочення виконання рішення суду, не приймаються, оскільки   доказів на підтвердження вказаних обставин апелянтом не надано. 
Окрім того, позивачем заявлені до стягнення судові витрати, які складаються зі сплаченого позивачем судового збору у розмірі 10 275,66 грн.  та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 53 350,00 грн.
Господарський суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення    53350,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу   на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог,   виходив з такого.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно з ст.  131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Статтею 16 ГПК  України визначено  право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч.  1, п.  1 ч. 3 ст.  123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.  30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Статтею 129 ГПК України визначений порядок розподілу судових витрат, частиною 1 вказаної статті визначений порядок розподілу судового збору, частиною 4 - інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Так, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 ГПК  України).
За змістом ч.4 ст.126  ГПК  України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч.5 ст.126 ГПК  України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень ч.5 ст.126 ГПК  України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Відповідно до ч.5 ст.129 ГПК  України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст.129 ГПК  України, визначені також положеннями ч.ч.6, 7, 9 ст.129 цього Кодексу.
За матеріалами справи, 23.07.2020 року  між   Товариством з обмеженою відповідальністю "СІМЕКС АЛЬЯНС УКРАЇНА" (клієнтом) та адвокатом Рубанчуком Сергієм Дмитровичем, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2734/10 від 30.12.2004 року, виданого Київською обласною радою КДКСА,  укладений договір № 23/7/20 про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту стосовно повернення Сільськогосподарським приватним підприємством "РВД-АГРО" заборгованості за договором поставки № 37 від 30.01.2018 року  (основний борг 617128,44 грн). Клієнт в сою чергу зобов`язується оплатити адвокату фіксований розмір гонорару і фактичні витрати понесені ним в процесі виконання договору.
Згідно з п.5.1. договору, вартість послуг (гонорар) адвоката з надання правової допомоги обчислюється у фіксованому розмірі і становить 53 350,00 грн., згідно додатку до договору.
Відповідно до п.5.1.1. договору, вартість послуг (гонорару) не залежить від досягнення чи недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт.
Розрахунок здійснюється в безготівковій формі шляхом зарахування коштів на поточний рахунок адвоката на протязі 5 (п`яти) календарних днів після підписання Сторонами Детального опису виконання робіт (послуг). (п. 5.2. договору).  
При визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі “East/West Alliance Limited” проти України”, заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Лавентс проти Латвії” зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Факт надання позивачу адвокатських послуг адвокатським об`єднанням підтверджується, зокрема,  детальним описом виконаних робіт (послуг), розрахунком  наданих послуг (робіт) адвокатом клієнту згідно договору № 23/7/20 від 23.07.2020 року  від 09.03.2021 року, що підписаний між сторонами та платіжним дорученням №179 від 03.03.2021 року  на суму 53350,00 грн.
Частинами 5, 6 ст.  126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Доказів  неспівмірності заявлених витрат позивача, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять. 
Господарський суд першої інстанції, дослідивши надані докази на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 53350,00 грн., беручи до уваги рівень складності справи, об`єм вчинених представником позивача дій, а також керуючись критерієм реальності адвокатських витрат, та те, що гонорар адвоката обчислений у фіксованому розмірі, та реально сплачений позивачем у справі, відповідачем неспівмірності заявлених витрат позивача не доведено,      дійшов  обґрунтованого висновку, що вказані  докази підтверджують суму витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 53350,00 грн.  та стягнув  витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 53348,15 грн.  з відповідача та  1,85 грн.  з  позивача. 
Аргументи апелянта на те, що господарський суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про безпідставність заявленого клопотання відповідача про перенесення судового засідання, у зв`язку з зайнятістю представника у іншому судовому засіданні у справі №710/417/21 у Шполянському районному суді Черкаської області на іншу дату, чим порушив право відповідача на участь у судовому засіданні 02.06.2021 року, є необґрунтованими та не приймаються, з огляду на таке.
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для чого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
"Розумність" строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (рішення Європейського                    суду з прав людини                    у справі "G. B. проти Франції").
Отже, поняття "розумний строк" є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (№51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року                    у справі "Красношапка проти України").
У даному випадку участь представників сторін в судових  засіданнях, призначених  господарським судом першої інстанції    обов`язковою не визнавалась, про що безпосередньо доводилось до відома учасників справи ухвалами  місцевого господарського суду.
Разом з тим,   відповідач           не був  позбавлений                    права                     забезпечити участь свого іншого представника в призначені                    судові           засідання. 
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 року у справі №911/2681/19, де, зокрема, вказано на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК   України). 
Так само не приймаються аргументи апелянта на те, що  йому неодноразово було відмовлено в участі у судовому засіданні у режимі відеоконференції (05.05.2021 року, 12.05.2021 року та 24.05.2021 року), що, на його думку,  свідчить про упередженість суду до  відповідача, з огляду на таке.
Так, 29.03.2021 року  відповідач звернувся до господарського  суду Харківської області  з заявою  про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх.№7105).
Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.03.2021 року у  задоволенні клопотання представника відповідача (вх. №7105 від 29.03.2021 року) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено, у  зв`язку з  відсутністю технічної можливості проведення в режимі відеоконференції судового засідання.
21.04.2021 року відповідач звернувся до господарського  суду Харківської області  з заявою  про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх.№9068).
Ухвалою господарського  суду Харківської області від 22.04.2021 року клопотання відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі (вх. № 9068 від 21.04.2021 року) – задоволено; судове засідання у справі №922/798/21, призначене на 23.04.2021 року о 11 год. 00 хв. ухвалено  провести в режимі відеоконференції; доручено   господарському суду Черкаської області  забезпечити проведення судового засідання у даній справі, призначене на 23.04.2021 року о 11 год. 00 хв., в режимі відеоконференції.
Протоколом підготовчого засідання  господарського суду Харківської області   від 23.04.2021 року, відповідно до якого в судовому засіданні брав участь уповноважений представник відповідача - адвокат Булатецький А.А., було  повідомлено  учасників справи про дату та час наступного засідання – 05.05.2021 року.
Протоколом  підготовчого засідання  господарського суду Харківської області від 05.05.2021 року   повідомлено про дату та час наступного засідання – 12.05.2021 року.
Матеріали справи не містять заяви відповідача, на яку посилається апелянт від 05.05.2021 року про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
За змістом п. 3 ч. 1   ст. 42 ГПК України,  учасники справи мають право, зокрема,  подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Разом з тим, після зазначеного підготовчого засідання господарського суду Харківської області,  06.05.2021 року відповідач звернувся до господарського  суду Харківської області  з заявою  про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції 05.05.2021 року  (вх.№10212).
11.05.2021 року відповідач звернувся до господарського  суду Харківської області  з заявою  про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх.№10614).
Ухвалою господарського  суду Харківської області від 12.05.2021 року у  задоволенні клопотання представника відповідача (вх. №10614 від 11.05.2021 року) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено, у  зв`язку з  відсутністю технічної можливості проведення в режимі відеоконференції судового засідання. 
А отже, відмовляючи в задоволенні заяв відповідача про проведення судового засідання у справі у режимі відеоконференції, господарський суд першої інстанції, в ухвалах від 30.03.2021 року та від 12.05.2021 року, вказав  про відсутність технічної можливості провести відеоконференцію, а саме зайнятість залу для  її проведення іншим судовим засіданням  господарського суду Черкаської області, що відповідає положенням ст. 197 ГПК України.
Отже,   висновок місцевого господарського суду  про  часткове задоволення позову  відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників  та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини  від 18.07.2006 року). 
Зокрема, Європейський суд з прав людини  у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст.  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Апелянту   було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)
Апелянту   була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст.   269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282  Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

          Апеляційну скаргу   Сільськогосподарського  підприємства    "РВД-АГРО" залишити без задоволення.
Рішення         господарського суду Харківської        області від 02.06.2021 року   у справі №922/798/21        залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття   і може бути оскаржена  у касаційному порядку  до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів  з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.
           Повний текст постанови складено  21.09.2021 року.

Головуюча   суддя                                                                    О.І. Терещенко

Суддя                                                                                           П.В. Тихий  

Суддя                                                                                            І.А. Шутенко