Постанова
Іменем України
 
26 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 759/6119/20
 
провадження № 61-7821св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - державне підприємство «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - генеральний директор державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» Лісіна Ганна Василівна ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року у  складі судді Петренко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду               від 31 березня 2021 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Крижанівської Г. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (далі - ДП «УкрНДНД»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо       предмета спору, - генеральний директор ДП «УкрНДНД» Лісіна Г. В., про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 
 
Позовна заява мотивована тим, що наказом ДП «УкрНДНД» від 17 березня 2020 року № 21-К його було звільнено з посади начальника юридичного відділу у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, на підставі пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України. 
Вважав своє звільнення незаконним, оскільки між ним і ДП «УкрНДНД»         було укладено безстроковий трудовий договір, оформлений наказом                  ДП «УкрНДНД» від 01 серпня 2019 року № 85-К, згідно з яким його              було прийнято на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу            ДП «УкрНДНЦ». Наказом ДП «УкрНДНЦ» від 08 січня 2020 року № 01-К його було переведено на посаду начальника юридичного відділу з 08 січня           2020 року. Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України як уповноваженим органом управління надано згоду на призначення його начальником юридичного відділу ДП «УКрНДНЦ». Відтак, призначення його на посаду начальника юридичного відділу                 ДП «УкрНДНЦ» відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого                2020 року на посаді начальника юридичного відділу ДП «УкрНДНЦ» поновлено ОСОБА_4 
17 березня 2020 року йому вручено пропозицію, якою запропоновано іншу роботу на вакантних посадах ДП «УкрНДНЦ». Разом з тим, роботодавець умисно не запропонував усіх вакантних посад, які були на той час, серед   яких були посади першого заступника та заступника генерального   директора ДП «УкрНДНЦ», які передбачені структурою і штатним розписом ДП «УкрНДНЦ». Таким чином, при його звільненні були грубо порушені вимоги частини другої статті 40 КЗпП України. Крім того, роботодавець не отримав погодження від уповноваженого органу управління, яким є Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. 
На підставі вказаного ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним          наказ ДП «УкрНДНЦ» від 17 березня 2020 року № 21-К; поновити його на посаді начальника юридичного відділу ДП «УкрНДНЦ»; стягнути з ДП «УкрНДНЦ» середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи                    з 18 березня 2020 року по день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі, та 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада          2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду               від 31 березня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того,       що оскаржуваний наказ про звільнення позивача був прийнятий на виконання судового рішення про поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Таким чином, звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства України. При цьому відповідач не допустив порушень вимог частини другої статті 40 КЗпП України.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У травні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 березня 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.
 
Підставою касаційного оскарження є відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах             (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні його позову, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що        при його звільненні ДП «УкрНДНЦ» порушило вимоги пункту 7.5 Статуту цього підприємства, пункту 1.7 Положення про юридичний відділ, затвердженого наказом в.о. генерального директора ДП «УкрНДНЦ»              від 05 жовтня 2016 року № 292, які передбачають необхідність отримання  для цього погодження Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. Крім того, відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України у день звільнення відповідач мав запропонувати йому вакантні посади першого заступника та заступника генерального директора з наукової роботи ДП «УкрНДНЦ», однак ці посади запропоновані йому не були.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2020 року ДП «УкрНДНЦ» подано відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових               рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Наказом ДП «УкрНДНЦ» від 01 серпня 2019 року № 85-к ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу з 02 серпня 2019 року.
 
Наказом ДП «УкрНДНЦ» від 08 січня 2020 року № 01-к ОСОБА_1 було переведено з посади провідного юрисконсульта юридичного відділу на посаду начальника юридичного відділу з 08 січня 2020 року, з посадовим окладом згідно штатного розпису, зі збереженням доплати за інтенсивність праці у розмірі 50 % посадового окладу.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року у справі № №759/22393/19 частково задоволено позов ОСОБА_4 до ДП «УкрНДНЦ», третя особа - генеральний директор ДП «УкрНДНЦ» Лісіна Г. В., про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Визнано незаконним наказ директора ДП «УкрНДНЦ» від 28 жовтня            2019 року № 144-К про звільнення ОСОБА_4 з посади начальника юридичного відділу на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника юридичного відділу               ДП «УкрНДНЦ» з 29 жовтня 2019 року.
Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 жовтня 2019 року по 12 березня 2020 року у розмірі 76 376,88 грн з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України.

17 березня 2020 року ОСОБА_1 було надано пропозиції про переведення на іншу посаду у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, на підставі пункту 6 частини першої        статті 40 КЗпП України. Від запропонованих йому посад ОСОБА_1 відмовився, що підтвердив своїм підписом у пропозиції про переведення.
 
Наказом ДП «УкрНДНЦ» від 17 березня 2020 року № 21-К ОСОБА_1 звільнено з посади начальника юридичного відділу згідно з пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року у справі  № 759/22393/19.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;  4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.
 
Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 i 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
У справі, що переглядається, судом установлено, що після переведення ОСОБА_1 з посади провідного юрисконсульта юридичного відділу на посаду начальника юридичного відділу ДП «УкрНДНЦ» рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року, що набрало законної сили, поновлено раніше звільненого працівника на посаді начальника юридичного відділу ДП «УкрНДНД» з 29 жовтня 2019 року.              У зв`язку з указаним 17 березня 2020 року ОСОБА_1 були надані пропозиції про переведення на інші посади, від яких він відмовився.
 
На підставі вказаного суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що при звільненні ОСОБА_1 з посади начальника юридичного відділу ДП «УкрНДНЦ» було дотримано положення трудового законодавства та обґрунтовано відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Твердження заявника, що його звільнення у порушення вимог пункту 7.5 Статуту ДП «УкрНДНЦ» було здійснено без погодження Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, є безпідставним та спростовується матеріалами справи.
 
Так, згідно з пунктом 7.5 Статуту ДП «УкрНДНЦ» генеральний директор відповідно до покладених до нього завдань, зокрема, вирішує питання добору, підготовки та підвищення кваліфікації кадрів, призначає на посади та звільняє з посад працівників підприємства, крім заступників генерального директора, головного бухгалтера керівника юридичної служби підприємства, які призначаються на посади і звільняються з посад генеральним директором підприємства за погодженням з Уповноваженим органом управління, здійснює розподіл функціональних обов`язків між ними, уживає заходів для їх заохочення та накладає дисциплінарні стягнення.
 
Зі змісту рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року вбачається, що суд допустив його негайне виконання в частині поновлення ОСОБА_4  на посаді начальника юридичного відділу           ДП «УкрНДНЦ».
 
Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і          підлягають виконанню на всій території України, а у випадках,        установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
 
Також судом установлено, що 17 березня 2020 року генеральний директор  ДП «УкрНДНЦ» направив Міністерству розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України лист щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичного відділу ДП «УкрНДНЦ» у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, відповідно до пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
27 березня 2020 року ДП «УкрНДНЦ» отримало лист Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 27 березня         2020 року № 917, яким погоджено звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичного відділу.
 
Таким чином, звільнення позивача відбулося з дотримання процедури, визначеної пунктом 7.5 Статуту ДП «УкрНДНЦ». При цьому час отримання погодження зі сторони уповноваженого органу управління не має правового значення з урахуванням того, що таке погодження отримано, та того, що звільнення позивача відбувалося на виконання судового рішення, що набрало законної сили, допущеного до негайного виконання в частині поновлення попереднього працівника.
 
Також безпідставним є посилання заявника про те, що йому не було запропоновано вакантні посади першого заступника та заступника генерального директора з наукової роботи ДП «УкрНДНЦ», оскільки судом установлено, що останній не міг обіймати ці посади через невідповідність його кваліфікації і досвіду роботи.
 
Колегія суддів звертає увагу, що встановлення обставин справи,  дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду         від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). При цьому порушень порядку надання та отримання доказів судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги, які є подібними доводам апеляційної скарги, мотивована відповідь на які надана судом апеляційної інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада            2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 березня            2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян