П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/8236/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -Дмитришена Р.М.
Суддя-доповідач -  Франовська К.С.   
08 липня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Франовської К.С. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Боровицького О. А. , 

          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 
В С Т А Н О В И В :
В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області, в якому, з урахуванням наступного уточнення вимог, просила   визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Вінницькій області від 05.06.2020 № 0216962-5005-0228 на суму 12723,20 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовані доводами позивача про те, що контролюючим органом безпідставно нараховані суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - об`єкти нежитлової нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, оскільки  судовими рішеннями у справі № 802/1672/17-а за її позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області  про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 229051-13 від 16.06.2016, яким їй визначено податкове зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 21128,67 грн. встановлено, що належне їй майно - 1/2 комплексу будівель загальною площею 1590,40 м кв. по АДРЕСА_1 відповідно до документів та вимог ДК 018-2000 не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Ухвалою суду від 28.12.2020 відкрито провадження у даній справі та вирішено розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідно до положень ст. 262 КАС України.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року ОСОБА_1 у позові відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі.
Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що незаконність нарахування податку на належне їй нежитлове приміщення встановлено судовими рішеннями, а висновок суду про зміну правової позиції Верховного Суду є неправомірним.
У відзиві відповідач звертає увагу на безпідставність доводів апеляційної скарги і просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 
Відповідно до приписів ч.4 ст.229 КАС України якщо згідно положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 (одна друга) частка комплексу будівель та споруд, які розташовані в АДРЕСА_1 , набутих згідно договору купівлі-продажу від 26.12.2006 року, укладеного з ОСОБА_2 , що підтверджується реєстраційним посвідченням Вінницького обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації від 12.04.2007 року.
Придбана ОСОБА_1  1/2 частка комплексу будівель складається  із приміщень: літ. "А" 1 поверх - пр. № 1 - № 19 пл. 308,7 кв.м.; літ. "Б", "Б" - 1 поверх - пр. № 1 - № 9 (№1 - № 11) пл. 1056,3 кв.м.; антресолі - пр. № 10 - № 11 (№ 12 - № 13) пл. 98,4 кв.м.; літ. "В" - 1 поверх - пр. № 1, № 2 пл. 33,9 кв.м.; літ. "Г" 1 поверх- пр. № 1 пл. 82,7 кв.м; літ. "З" - 1 поверх - пр. № 1- № 3 пл. 10,4 кв.м.; літ. "Д", вбиральня; літ. "Е" - склад; літ. "Ж" - навіс; літ. "С" - склад, споруди № 2, № 6, № 7, № 8; частка споруди № 1, частка мостіння 1 площею 1176,4 кв. м., загальною площею 1590,40 кв.м.
05.06.2020 відповідачем було сформовано податкове повідомлення – рішення № 0216962-5005-0228 за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік в розмірі 12723,20 грн.
Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, та вважаючи, що в неї відсутній обов`язок щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір та відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції виходив з того, що для застосування певної податкової пільги, передбаченої абз. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, позивач повинна бути не тільки власником, а також повинна використовувати будівлі, щодо яких існують спірні питання щодо їх оподаткування, безпосередньо для виробництва промислових товарів, використовувати у своїй діяльності.
При вирішені спору, суд застосував правову позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів, що викладена у постанові від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17, та висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17.03.2020 у справі № 300/261/19, від 06.04.2020 у справі № 420/879/19, від 17.07.2020 у справі № 440/937/19, від 21.10.2020 у справі № 806/2686/18, від 24.12.2020 у справі № 160/9721/18, зокрема податкова пільга застосовується у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). Встановлена нормою підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК податкова пільга має на меті стимулювання розвитку промислового виробництва, створення для цього сприятливих умов, в тому числі, фінансових. Якщо особа не здійснює промислове виробництво з використанням будівель, право на фінансове сприяння з боку держави у вигляді звільнення від сплати податку на промислові будівлі вона не має.
Таким чином, в межах розгляду даної справи підлягають доказуванню не лише обставини щодо статусу належного позивачу об`єкту нерухомості, а й щодо використання такого об`єкту за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Оскільки позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що будівлі за адресою: АДРЕСА_1 у 2017 році використовувались за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Згідно копії технічного паспорту від 30.03.2012 р. на виробничий будинок, комплекс будівель по АДРЕСА_1 є нежитловими будівлями виробничого призначення.
Судами встановлено, і це не заперечується сторонами, що належний позивачці комплекс будівель та споруд  не використовується за його функціональним призначенням.
Згідно з підпунктом 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України  платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України  встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).
Верховний Суд у постанові від 17.02.2020 року у справі №820/3556/17 зазначив, що підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Судова палата вказала, що  обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки  надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки  не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.
Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.
При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.
Отже, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів - презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункт 56.21 статті 56 Податкового кодексу України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.
Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України) і нейтральності оподаткування (підпункт 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).
Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які  використовуються   для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Таким чином, застосування підпункту «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 ПК України  можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом у складі Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 820/3556/17. У цій постанові Судова палата частково відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 травня 2018 року (справа № 806/2676/17), а саме в частині, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України  можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.
Отже, оскільки, як встановив суд, позивач у 2019 році не використовувала спірні будівлі в межах саме власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням, право на фінансове сприяння з боку держави у вигляді звільнення від сплати податку на промислові будівлі позивач не має.
За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що правові підстави для застосування до переліку об`єктів нерухомого майна, якими володіє позивач підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України відсутні, а тому спірне податкове повідомлення-рішення від 05.06.2020 № 0216962-5005-0228 є таким, що ґрунтується на нормах закону.
Згідно з ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі   08 липня 2021 року.

Головуючий	 	 	Франовська К.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Матохнюк Д.Б.    Боровицький О. А.