Постанова 
Іменем України 
 
16 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/38952/15
провадження № 61-416св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Олег Іванович, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Лідія Євгенівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко Віктор Петрович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 
як правонаступника позивача ОСОБА_1 , подану адвокатом Королем Дмитром Володимировичем, до якої приєднався ОСОБА_4 , на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 
2020 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 .
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначала, що 23 листопада 2006 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1 .
 
14 травня 2015 року з метою отримання допомоги у підготовці документів, необхідних для перепланування вказаної квартири, вона видала довіреність 
на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І., в тому числі й на розпорядження вказаною квартирою.
 
11 червня 2015 року ОСОБА_4 , діючи на підставі зазначеної довіреності, уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І.
 
Після укладення цього правочину ОСОБА_4 повідомив позивача про те, що договір підписано внаслідок тривалого психологічного тиску з боку 
ОСОБА_3 . 
 
Вказувала, що станом на день звернення до суду з цим позовом Шевченківським районним управлінням Головного управління Національної поліції в м. Києві (далі - РУ ГУ НП в м. Києві) здійснюється досудове розслідування 
у кримінальному провадженні № 12015100100010270 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, 
а ОСОБА_1 визнано потерпілою у вказаному вище кримінальному провадженні.
 
Позивач також зазначала, що договір купівлі-продажу квартири підписано ОСОБА_4 із перевищенням повноважень, наданих довіреністю. В тексті довіреності зазначено: «... укладати та підписувати від мого імені всі дозволені законом правочини на умовах даного доручення, в тому числі договір купівлі- продажу квартири, договір міни, дарування, застави, договори іпотеки, поділу 
чи виділу частки майна, новоствореного майна, однак з обов`язковим письмовим підтвердженням даних угод довірителем». ОСОБА_2 
не надавалося жодних підтверджень або будь-якого дозволу на вчинення правочинів щодо відчуження належного позивачу майна, останньою 
не вчинялись дії щодо виконання правочину, а також відсутні будь-які документи, які свідчили б про це. Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О. І. не перевірив належним чином обсяг повноважень представника позивача. Крім того, правочин посвідчено нотаріусом з порушенням вимог закону щодо місця такого посвідчення, 
а в матеріалах нотаріальної справи наявні підроблені документи, а саме заява  ОСОБА_4 як іншого з подружжя про надання згоди на відчуження квартири. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено.
 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , укладений 11 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І., зареєстрований в реєстрі за № 464.
 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 499,70 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири укладено представником ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 з перевищенням його повноважень та посвідчено нотаріусом 
з порушенням вимог законодавства про нотаріат. 
 
Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О. І. не перевірив належним чином обсяг повноважень представника. Зважаючи на місце реєстрації сторін та місцезнаходження майна - м. Київ, посвідчення договору приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області є грубим порушенням Закону України «Про нотаріат», посвідчити оспорюваний договір міг лише нотаріус Київського міського нотаріального округу.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 3 червня 2020 року до участі у справі № 761/38952/15-ц як позивача залучено ОСОБА_2 як правонаступника позивача ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року скасовано 
і прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, 
що законодавець не пов`язує повноваження представника вчиняти правочини від імені другої сторони, яку він представляє, з наявністю та/або відсутністю якихось додаткових підтверджень або дозволів на вчинення таких правочинів. 
 
Апеляційний суд дійшов висновку, що за змістом довіреності, посвідченої 
14 травня 2015 року приватним нотаріусом Шандибою Л. І., ОСОБА_1 наділила свого представника ОСОБА_4 необхідним обсягом повноважень для вчинення оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири. 
 
Саме по собі застереження «…однак з обов`язковим письмовим підтвердженням даних угод довірителем» за своїм правовим змістом не може розглядатися 
як передумова вчинення правочину представником, оскільки не обмежує повноваження представника вчинити такий правочин від імені довірителя, 
а саме - не містить ні вимоги та/або умови щодо попереднього (тобто 
до вчинення правочину) підтвердження такого правочину довірителем, 
ні конкретизації, на що саме і яку саме згоду потрібно одержати повіреному від довірителя.
 
Апеляційний суд визнав безпідставними посилання позивача на те, що нотаріус допустив порушення частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат», які можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, оскільки встановлення таких порушень може лише слугувати підставою для професійної відповідальності нотаріуса.
 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У січні 2021 року Король Д. В. , діючи в інтересах ОСОБА_2 , надіслав 
до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року й залишити в силі заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року.
 
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_2 посилається на те, що суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 450/1610/15-ц (провадження 
№ 61-36163св18), від 03 жовтня 2019 року у справі № 711/8571/16-ц (провадження № 61-24306св18), від 06 листопада 2019 року у справі 
№ 752/22080/16-ц (провадження № 61-12256св19), від 29 січня 2020 року у справі № 752/4254/17 (провадження № 61-7641св20), від 06 листопада 2019 року 
у справі № 752/4256/17 (провадження № 61-4656св20), від 15 травня 2019 року 
у справі № 0870/8014/12 (провадження № К/9901/6938/19), постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-2612цс16, 
від 01 липня 2015 року у справі № 6-619цс15, від 15 травня 2019 року у справі 
№ 0870/8014/12.
 
Вважає, що апеляційний суд повинен був застосувати правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року 
№ 6-2цс13.
 
До касаційної скарги ОСОБА_2 приєднався ОСОБА_4 .
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому адвокатом Бриндак А. М., треті особи 
у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вказують, що висновки апеляційного суду зроблені з дотриманням норм процесуального права та підтверджені матеріалами справи, а доводи касаційної скарги є безпідставними.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 761/38952/15, витребувано справу із Шевченківського районного суду м. Києва.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року прийнято заяву 
ОСОБА_4 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_2 .
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд встановив, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 23 листопада 2006 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , вона набула 
у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,40 кв. м.
 
14 травня 2015 року ОСОБА_1 видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І., зареєстровану в реєстрі за № 984, згідно з якою ОСОБА_1 наділила свого представника ОСОБА_4 наступним обсягом повноважень: «…уповноважую громадянина України ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , податковий номер НОМЕР_1 , (паспорт 
НОМЕР_2 , виданий 23 березня 2000 року Старокиївським РУ ГУ МВС України в м. Києві), місце реєстрації та проживання: 
АДРЕСА_2 , управляти і розпоряджатися з правом продажу, передачі в іпотеку, обміну на інше житло, здачі в найм (оренду), поділу чи виділу частки належною мені квартирою під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 66,40 кв. м».
 
Текст доручення містить таке застереження: «…однак з обов`язковим письмовим підтвердженням даних угод довірителем».
 
11 червня 2015 року ОСОБА_4 на підставі зазначеної довіреності уклав 
із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І., зареєстрований в реєстрі 
за № 464.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання правочину недійним, ОСОБА_1 вказувала, що договір купівлі-продажу квартири укладено її сином - ОСОБА_4 із перевищенням повноважень, наданих йому довіреністю.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2015 року 
ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_5 . 
 
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2015 року 
ОСОБА_5 продала спірну квартиру ОСОБА_6 .
 
Також установлено, що договір купівлі продажу від 11 червня 2015 року посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І., зареєстрований в реєстрі за № 464, місце розташування спірної квартири - м. Київ, місце реєстрації продавця та покупця квартири - також м. Київ, що сторонами не заперечується.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - 
ЦПК України)  завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції 
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження 
№ 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або 
ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у справі № 281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок щодо застосування частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених у статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, 
і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.
 
Так, обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказувала, що договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 укладено з перевищенням повноважень, наданих йому довіреністю.
 
Вказане перевищення повноважень позивач пов`язувала з тим, що повірений ОСОБА_4 не дотримався існуючого у довіреності застереження щодо укладення та підписання від імені довірителя всіх дозволених законом правочинів на умовах даного доручення, в тому числі договору купівлі-продажу квартири, договору міни, дарування, застави, договорів іпотеки, поділу чи виділу частки майна, новоствореного майна, однак з обов`язковим письмовим підтвердженням даних угод довірителем.
 
Оцінюючи доводи касаційної скарги про помилковість висновків апеляційного суду про те, що в довіреності не передбачено наявності підтвердження саме 
на момент вчинення та посвідчення правочину, касаційний суд зазначає, 
що це стосується переоцінки доказів та не відноситься до компетенції касаційного суду.
 
Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась, зокрема, на те, що оспорюваний договір, всупереч вимогам частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат», посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І. поза межами його нотаріального округу.
 
Частиною четвертою статті 55 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на момент посвідчення нотаріусом спірного договору) передбачено, 
що посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, 
що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.
 
Тлумачення частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат» 
(в редакції, яка діяла на момент посвідчення нотаріусом спірного договору) свідчить, що норма цієї статті вимог до змісту правочину не передбачає, 
а її порушення нотаріусом само по собі не є підставою для визнання правочину недійсним через недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог дійсності правочину, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.
 
Сам факт посвідчення нотаріусом заповіту чи іншого правочину особи 
не в межах свого нотаріального округу не впливає на форму правочину і не може бути підставою для його нікчемності з огляду на вичерпний характер підстав нікчемності, що визначені у частині першій статті 1257 ЦК України, а також враховуючи те, що стаття 13-1 Закону України «Про нотаріат» містить вимоги 
до місця вчинення нотаріальної дії, але не встановлює наслідків порушення цих вимог, а саме позбавлення чинності заповіту чи іншого правочину шляхом встановлення його нікчемності.
 
Схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження 14-173цс20). 
 
Доводи касаційної скарги щодо незастосування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 
2013 року у справі № 6-2цс13, колегією суддів касаційного суду відхиляються, оскільки у наведеній вище постанові від 25 травня 2021 року у справі 
№ 522/9893/17 (провадження 14-173цс20) Велика Палата Верховного Суду для вирішення подібної категорії спорів відступила від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-2цс13. 
 
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), але таке можливо лише за наявності інших доведених позивачем підстав для визнання такого правочину недійсним.
 
Проте інших підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач 
у позові не зазначила.
 
За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
 
Доводи касаційної скарги щодо незастосування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду, викладених у зазначених у касаційній скарзі постановах, на увагу не заслуговують, оскільки ухвалені у цій справі рішення 
не суперечать цим висновкам.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані 
на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, а відповідно 
до статті 400 ЦПК України оцінка таких доводів знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення 
є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів 
не спростовують.

 

Щодо клопотання про виклик сторін для надання пояснень
 
У березні 2021 року від третіх осіб у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надійшло клопотання про виклик сторін для надання пояснень у цій справі, подане адвокатом Бриндак А. М.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції 
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно із частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Такий випадок передбачено частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження 
за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання 
не проводиться.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу 
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін 
за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
 
Ураховуючи те, що колегія суддів касаційного суду не знаходить підстав для розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи та для надання сторонами пояснень у справі, у задоволенні клопотання 
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , поданого адвокатом Бриндак А. М., слід відмовити.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 7, 279, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , поданого адвокатом Бриндак Анастасією Миколаївною, про виклик сторін для надання пояснень у справі відмовити. 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 як правонаступника позивача ОСОБА_1 , подану адвокатом Королем Дмитром Володимировичем, до якої приєднався ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 9 грудня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Є. Червинська