Постанова 
Іменем  України
 
16 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 361/1110/20
провадження № 61-10458св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., 
учасники справи:
заявниця - ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , 
заінтересована особа - ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2020 року у складі судді Селезньової Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У лютому 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо  ОСОБА_3 .
На обґрунтування позову посилалася на таке. З 15 листопада 2014 року до 08 січня 2019 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , у якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу подружжя погодило, що син залишиться проживати з нею. 25 червня 2019 року Виконавчий комітет Броварської міської ради ухвалив рішення № 775, яким визначив ОСОБА_3 порядок участі у вихованні малолітнього сина, визначивши час для зустрічей з дитиною. Після спілкування з батьком дитина поверталася додому в пригніченому стані та агресивно налаштованою до матері. На одну зі спроб матері з`ясувати підстави такої поведінки син відповів, що батько сказав не слухати її, що може свідчити про спроби ОСОБА_3 налаштовувати дитину проти матері та свідчить про вчинення психологічного насильства щодо дитини. 
У серпні 2019 року ОСОБА_2 повернувся від батька у пригніченому стані та з ознаками насилля на своєму тілі. Малолітній розповів матері, що батько за місцем свого проживання вчиняв розпусні дії сексуального характеру щодо нього. За цим фактом Броварським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - Броварський ВП ГУ НП в Київській області) здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019110130002754 від 26 вересня 2019 року за фактом вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 156 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Зважаючи на таємницю досудового розслідування, заявниця позбавлена можливості надати інформацію про факти, які встановлені під час здійснення досудового розслідування, включаючи висновки експертиз. На початку лютого 2020 року психологом на замовлення ОСОБА_1 проведено психологічне дослідження дитини, за результатами якого складено експертний висновок від 02 лютого 2020 року, який на думку заявниці підтверджує вчинення ОСОБА_3 насильства щодо малолітньої дитини. Психологом зазначено, що спілкування з батьком не відповідає інтересам дитини та може призвести до негативних наслідків. Враховуючи, що ОСОБА_3 вчинив насильство щодо малолітнього, існує ризик повторення таких дій, а тому в інтересах дитини рекомендовано обмежити спілкування ОСОБА_3 із сином.
ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_3 , яким тимчасово, строком на 6 місяців, обмежити права ОСОБА_3 щодо малолітнього ОСОБА_2 шляхом заборони наближатися на відстань ближче 200 м, зокрема до місця проживання малолітнього на АДРЕСА_1 та закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу «Казка» за адресою: АДРЕСА_2 ; обмеження спілкування з малолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року, у задоволенні заяви відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що заявницею не доведено вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 щодо малолітнього ОСОБА_2 у розумінні Закону України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII), як і не доведено того, що на теперішній час ОСОБА_3 є небезпечним для дитини, а відповідно необхідність у видачі обмежувального припису з метою забезпечити безпеку дитини від домашнього насильства відсутня.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У липні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, оскільки матеріали справи містять належні і достатні докази на підтвердження вчинення ОСОБА_3 насильства щодо малолітнього ОСОБА_2 . Суди помилково не взяли до уваги витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з якого випливає, що на теперішній час триває досудове розслідування у кримінальному провадженні за частиною другою статті 156 КК України, та відповідь слідчого, з якої випливає, що досудове розслідування активізовано.
Висновки судів про те, що заявник не вказує на будь-які події чи дії ОСОБА_3 , які свідчили про вчинення ним домашнього насильства у відповідний період і до дня подання заяви, спростовуються матеріалами справи. Так, у заяві про видачу обмежувального припису зазначено, що малолітній ОСОБА_2 розповідав матері про вчинення батьком щодо нього розпусних дій сексуального характеру. Суди помилково не взяли до уваги експертний висновок від 20 лютого 2020 року за результатами психологічного дослідження психо-емоційного стану малолітнього з підстав його неправильного оформлення та відсутності документа, який посвідчує фах особи, що підписала експертний висновок, не звернули уваги, що у справі є копія диплому психолога про отримання повної вищої освіти за спеціальністю психолога. 
Заявниця на підтвердження реальної загрози ОСОБА_3 посилається на те, що після звернення до суду із заявою останній вчинив фізичне насильство і щодо неї. 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на відсутність висновку Верховного Суду, зокрема щодо роз`яснення питання винесення обмежувального припису при застосуванні до особи домашнього насильства у вигляді психологічного, фізичного та сексуального насильства щодо малолітньої особи.
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України та витребувано її матеріали.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що сторони з 15 листопада 2014 року до 08 січня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_4  (яка надалі змінила прізвище на ОСОБА_4 ) та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. с. 13 - 14, 16 - 17).
Судовим наказом від 14 листопада 2018 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) (т. 1, а. с. 93).
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2019 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано (т. 1, а. с. 18 - 19).
У травні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради із заявою про визначення участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною (т. 1, а. с. 123 - 130).
Рішенням Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 25 червня 2019 року № 775 визначено порядок участі ОСОБА_3 у вихованні малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає з матір`ю (т. 1, а. с. 20).
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11 січня 2020 року, номер кримінального провадження 12019110130002754, дата реєстрації провадження 26 вересня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 156 КК України 2001 року. Відповідно до обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, протягом серпня 2019 року ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 вчиняв розпусні дії щодо свого малолітнього сина ОСОБА_2 . У полі «ПІБ, дата народження особи, яку повідомлено про підозру, наслідки розслідування щодо особи та відомості про здійснення спеціального досудового розслідування щодо неї» інформація відсутня (т. 1, а. с. 22).
У жовтні 2019 року та листопаді 2019 року ОСОБА_3 направлено звернення на ім`я заступника міського голови про ухилення ОСОБА_6 від виконання рішення Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 25 червня 2019 року № 775 (т. 1, а. с. 183 - 188, 205 - 208).
Листом від 21 жовтня 2019 року Броварський ВП ГУ НП в Київській області повідомив ОСОБА_3 про результати розгляду заяви з приводу порушення ОСОБА_6 рішення Виконавчого комітету Броварської міської ради № 775 щодо порядку участі у вихованні малолітнього сина; повідомлено, що копію висновку направлено до Броварської міської ради для складання протоколу та прийняття рішення (т. 1, а. с. 191 - 192).
Листом від 25 листопада 2019 року Виконавчий комітет Броварської міської ради повідомив ОСОБА_3 про результати розгляду його заяви щодо невиконання рішення органу опіки та піклування, яким встановлено порядок участі у вихованні дитини; ОСОБА_1 попереджено про наслідки невиконання рішення органу опіки та піклування (т. 1, а. с. 212 - 213).
22 жовтня 2019 року, 26 листопада 2019 року ОСОБА_3 звернувся із заявами на ім`я директора ДНЗ «Казка» про те, що він прийшов до дитячого садка, щоб у встановлений йому органами опіки час забрати дитину, але зі слів вихователя дитину забрала мати, перешкоджаючи йому у вихованні дитини (т. 1, а. с. 193, 209).
Відповідно до інформаційної довідки ДНЗ «Казка» від 03 грудня 2019 року № 97, за час перебування дитини в закладі обоє батьків приймали посильну участь у житті дитини; батько ОСОБА_3 постійно опікується дитиною, цікавиться її життям у закладі, у відведений час для спілкування приходить забирати дитину із садочка, але мама завчасно забирає хлопчика (т. 1, а. с. 214).
Листом від 22 січня 2020 року слідчий відділ Броварського ВП ГУ НП в Київській області повідомив представника ОСОБА_1 , що на теперішній час проводяться всі необхідні слідчі (розшукові) дії для повного розслідування та прийняття обґрунтованого процесуального рішення за повідомленням ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 156 КК України. Досудове розслідування у кримінальному провадженні активізовано, проводиться повне, всебічне і об`єктивне дослідження обставин у кримінальному провадженні (т. 1, а. с. 25).
Відповідно до листа від 11 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 звернувся до міського голови Сапожка І. В. із проханням про організацію зустрічі з нею та вжиття невідкладних заходів, спрямованих на захист інтересів малолітнього сина. Відповідно до змісту цього звернення ОСОБА_1 повідомила Службу у справах дітей Броварської міської ради про вчинення неправомірних дій щодо сина зі сторони батька ОСОБА_3 та надала документи, на підтвердження здійснення досудового розслідування щодо ОСОБА_3 за фактом вчинення насильства щодо її дитини, проте Служба у справах дітей Броварської міської ради не лише не вживає заходів, спрямованих на захист прав дитини, але й приймає рішення, які можуть свідчити про упередженість органу опіки та піклування та призводять до порушення прав дитини (т. 1, а. с. 26 - 27).
Відповідно до експертного висновку за результатами психологічного дослідження, складеного ОСОБА_7 02 лютого 2020 року, проведеного за запитом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 притаманний підвищений рівень тривожності, певний рівень агресивності, імпульсивності та емоційний дискомфорт. Дитина добре ставиться до мами, проте нічого не хоче чути про батька. Психоемоційний стан досліджуваного потребує певної корекції, на цей стан найймовірніше вплинуло розлучення батьків та неприємна ситуація, що відбулася з батьком. (т. 1, а.с. 28 - 34).
ОСОБА_1 повідомляла правоохоронні органи про вчинення ОСОБА_3 дій з ознаками кримінального правопорушення, що підтверджується наявним у матеріалах справи протоколом про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 21 лютого 2020 року. Відповідно до змісту звернення, за твердженням заявниці 18 лютого 2020 року в АДРЕСА_2 у приміщенні ДНЗ «Казка» колишній чоловік ОСОБА_3 висловлював погрози фізичною розправою, голосно кричав, висловлювався нецензурною лайкою. У поясненнях до заяви ОСОБА_1 повідомила, що ОСОБА_3 йшов за ними з дитиною та погрожував; біля виходу з садочка стояв охоронець та працівники Служби у справах дітей Броварської міської ради, в холі садочка вона намагалася вийти, але ОСОБА_3 намагався відібрати сина, став перед дверима виходу з садочку, погрожував, штовхав її та намагався тягнути та викручувати руки, що завдало їй фізичного болю та страждань, все це відбувалось в присутності неповнолітнього сина; під час конфлікту були присутні вищевказані особи (т. 1, а. с. 66 - 68).
Зі змісту акта, складеного головними спеціалістами відділу опіки (піклування) та сімейних форм виховання Служби у справах дітей Броварської міської ради про порушення ОСОБА_1 рішення органу опіки та піклування від 25 червня 2019 року № 775 випливає, що ОСОБА_3 щовівторка повинен забирати малолітнього сина та повертати його матері до 20:00 год. Батько з`явився до садочку о 16:15 год., зайшов до приміщення групи, вдягнув дитину і хотів забрати з собою. О 16:30 год до дитячого садочка прийшла мати малолітнього ОСОБА_1 , взяла дитину за руку і силоміць попри прохання батька вивела із садочку та пішла у  невідомому напрямку (т. 2, а. с. 8).
26 лютого 2019 року вихователем ДНЗ «Казка», в.о. завідувача та головою батьківського комітету складено інформаційну довідку про те, що ОСОБА_3 за час перебування дитини в закладі проявляв інтерес до навчання та виховання сина, регулярно сплачує квитанції за харчування, вносить внески до батьківського фонду групи, завжди приймав активну участь у житті сина, часто телефонує, цікавиться станом дитини, його настроєм, здоров`ям тощо, неодноразово пропонував допомогу (т. 1, а. с. 218).
Матеріали справи містять копії платіжних документів про сплату ОСОБА_3 аліментів, платних освітніх послуг та харчування у ДНЗ «Казка», дитячих речей та іграшок (т. 1, а. с. 223-234).
Суди встановили, що за наявними доказами 04 лютого 2020 року ОСОБА_1 забрала сина з ДНЗ « Казка » у визначений для батька час для спілкування з сином (т. 1, а. с. 249).
07 лютого 2020 року спеціалістом органу та піклування Броварської міської ради складено протокол про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У поясненнях ОСОБА_1 зазначала, що не виконує рішення суду у зв`язку зі здійсненням досудового розслідування за фактом вчинення ОСОБА_3 розпусних дій щодо сина ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 1 - 5).
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом № 2229-VIII.
Згідно з пунктами 3, 14, 15 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII).
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 14 липня 2021 року у справі № 643/15988/20, провадження № 61-5729св21.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як на підставу для звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вказувала, що останній вчинив щодо малолітнього ОСОБА_2 психологічне, фізичне та сексуальне насильство.
Посилалася на наявність у діях ОСОБА_3 , вчинених відносно ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 156 КК України. У зв`язку із зазначеним остання звернулася до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення злочину. Вказане підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11 січня 2020 року, номер кримінального провадження 12019110130002754, дата реєстрації провадження 26 вересня 2019 року (т. 1, а. с. 22).
Верховний Суд виходить з того, що звернення заявника до правоохоронних органів та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджують факт вчинення насильства, не є доказом вини у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України).
Таким чином, суди попередніх інстанцій в силу положень частини шостої статті 82 ЦПК України надали правильну оцінку витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань та відповіді слідчого відділу Броварського ВП ГУ НП в Київській області стосовно проведення слідчих (розшукових) дій за повідомленням ОСОБА_1 про вчинення ОСОБА_3 дій щодо малолітнього ОСОБА_2 , які містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 156 КК України, не врахувавши наявність відомостей про вчинення кримінального правопорушення заінтересованою особою під час ухвалення судового рішення.
Звернення до різних органів державної влади, зокрема правоохоронних, свідчить про наявність конфлікту між сторонами, і самі по собі не підтверджують факт вчинення насильства ОСОБА_3 щодо сина, що є необхідною умовою для застосування до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені спеціальним законом.
Подібний висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).
Відмовляючи у задоволенні заяви, суди виходили з оцінки сукупності доказів, досліджених належним чином під час розгляду справи. Зокрема, суди попередніх інстанцій надали відповідну оцінку наявному у матеріалах справи експертному висновку за результатами психологічного дослідження психоемоційного стану дитини.
Доводи касаційної скарги у цій частині стосуються переоцінки доказів, що відповідно до змісту статті 401 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Отже, ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог щодо факту вчинення насильства ОСОБА_3 щодо малолітнього сина ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому, у зв`язку із невиданням обмежувального припису, що є процесуальним обов`язком заявника відповідно до змісту статей 12, 81 ЦПК України.
Касаційна скарга містить доводи про відсутність висновку Верховного Суду щодо роз`яснення питання винесення обмежувального припису у разі вчинення домашнього насильства у вигляді психологічного, фізичного та сексуального насильства щодо малолітньої особи. Ці доводи є необґрунтованими, оскільки судова практика щодо застосування положень статті 26 Закону № 2229-VIII є усталеною. Вона стосується видачі обмежувального припису незалежно від виду домашнього насильства.
Колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили обставини справи, підтверджені доказами, які наявні в матеріалах справи та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису, навівши обґрунтовані мотиви, оскільки матеріали справи не містять доказів, які об`єктивно характеризують ОСОБА_3 як особу, яка вчинила насильство щодо малолітнього ОСОБА_2 .
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
Наведені заявницею аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему та мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а тому у задоволенні клопотання заявника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        І. Ю. Гулейков
                                                                                                                        С. О. Погрібний