П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/959/21-а 
                                                 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Слободонюк Михайло Васильович   
Суддя-доповідач -  Сушко О.О.   
27 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сушка О.О. 
суддів:  Мацького Є.М.  Залімського І. Г. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), третя особа на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.12.2020 року ВП № 62744377.
Відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18.12.2019 року у справі № 120/3735/19-а позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задоволено. Зокрема, зобов`язано ГУ ПФУ у Вінницькій області здійснити з 01.01.2018 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до   статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб", у порядку і розмірах, визначених   постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб", виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 83% відповідної суми грошового забезпечення, та здійснити виплату пенсії з урахуванням виплачених сум.
24.01.2020 року судом по даній справі видано виконавчий лист. 
На підставі цього виконавчого документа постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Паламарчука В.В. від 06.08.2020 року відкрито виконавче провадження ВП № 62744377 та надано боржнику строк для надання відповіді та документального підтвердження щодо виконання рішення суду.
Листом від 14.08.2020 року № 0200-0802-5/37501 Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повідомило державного виконавця, що рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.12.2019 року у справі № 120/3735/19-а добровільно виконане 24.01.2020 року до відкриття виконавчого провадження, з урахуванням положень Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649 (далі – Порядок № 649). Додатково зазначено, що на виконання рішення суду управлінням проведено розрахунок розміру пенсії стягувача, який станом на 01.01.2018 року склав – 4352,55 грн., з урахуванням 83% грошового забезпечення та донарахованого стягувану кошти в сумі 15163,26 грн. за період з січня 2018 року по січень 2020 року, що підтверджується розрахунком на доплату. Поряд із цим наголошено, що сума заборгованості у розмірі 14796,41 грн. за період з 01.01.2018 року по 19.01.2020 року буде виплачена у відповідності до Порядку 649, яким затверджено механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування пенсійних виплат на виконання судових рішень після виділення коштів з Державного бюджету на цю мету.
До цього листа позивач додав докази перерахунку пенсії за вислугу років ОСОБА_1 (з 01.01.2018 року) від 24.01.2020 року та розрахунок суми доплати по пенсійній справі № ХЛ 60207 ОСОБА_1 за період з 01.01.2018 року по січень 2020 року. З огляду на вказані обставини, боржник просив закінчити виконавче провадження на підставі ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".
Також судом з`ясовано, що сума заборгованості у розмірі 14796,41 грн. обліковується в Реєстрі судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, що підтверджується витягом про включення до Реєстру (реєстраційний номер рішення: 59148).
В подальшому, постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Паламарчука В.В. від 30.12.2020 року ВП №62744377, стягувачу повернуто виконавчий лист Вінницького окружного адміністративного суду від 24.01.2020 року по справі № 120/3735/19-а на підставі п. 9 ч. 1   ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження". У мотивувальній частині цієї постанови, з посиланням на   Порядок № 649 вказано, що відповідно до судової практики Верховного Суду України, Сьомого апеляційного адміністративного суду невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів особі, за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатись невиконанням судового рішення без поважних причин, а накладення штрафу, у такому випадку, жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів. Також зазначено, що виконання судового рішення можливе лише за наявності відповідного бюджетного призначення коштів з Державного бюджету. Таким чином, постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення можуть бути винесені лише за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього. Поважними можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником, та які не залежали від його волевиявлення.
Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, у відповідності до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р. №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом статті 18 Закону N 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно частини 1 статті 63 Закону N 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
В силу пунктом 9 частини першої статті 37 Закону N 1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Тобто, за змістом цієї норми, виконавчий документ повертається у разі, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також наявність заборони щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
З матеріалів справи встановлено, що оскаржена постанова державного виконавця від 30.12.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу винесена на підставі згаданої вище норми – п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону N 1404-VIII.
Так, при винесенні цієї постанови державний виконавець виходив з того, що боржником сформовано потребу у бюджетних коштах, оскільки бюджетні зобов`язання та платежі здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Також здійснено посилання на судову практику Верховного Суду України, а також  правових позицій висловлених Сьомим апеляційним адміністративним судом, згідно яких невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів особі, за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатись невиконанням судового рішення без поважних причин, а накладення штрафу, у такому випадку, жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів. Також зазначено, що виконання судового рішення можливе лише за наявності відповідного бюджетного призначення коштів з Державного бюджету.
Однак, такі висновки відповідача є безпідставними. Зокрема, судом встановлено, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.12.2020 року ВП № 62744377, в якій описуються обставини виконання судового рішення, що виключає можливість вчинення державним виконавцем подальших виконавчих дій в порядку статей 63, 75 Закону N 1404-VIII, фактично не містить жодного обґрунтування наявності підстав для повернення виконавчого документу, з якими п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону N 1404-VIII пов`язує можливість повернення виконавчого документу стягувачу. А саме, у цій постанові не вказано, яким Законом, що встановлює заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, чи щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, керувався державний виконавець.
Разом з тим, є необґрунтованими доводи відповідача відносно того, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів особі, за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатись невиконанням такого рішення без поважних причин, а виплата суми перерахованої пенсії в майбутньому згідно Порядку № 649 і є тією обставиною, що виключає можливість виконання відповідного рішення, оскільки Порядок №649 не є тим нормативно-правовим актом, що виключає можливість повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 9 частини 1   статті 37 Закону №1404-VIII.
Тобто, фактично мотивування сформульоване та викладене у оскарженій постанові відповідачем не містить повного аналізу вчинених чи невчених виконавцем дій, а має посилання лише на перелік нормативно-правових актів, які регулюють питання погашення заборгованості з пенсійних виплат.
При цьому слід вказати, що спеціальним законом, який регулює порядок виконання судових рішень, є Закон N 1404-VIII. В той же час, посилання в оскарженій постанові на Порядок № 649 не є достатньою та мотивованою підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки цей Порядок визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету.
Саме такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 року у справі № 1140/3479/18.
Також, слід зазначити, що посилання відповідача в оскарженій постанові на висновки, що зроблені в постановах Верховного Суду України №21-1044а15, №21-2630а15, №21-5118а15, №804/5081/13-а, №373/436/15, а також у судових рішеннях Сьомого апеляційного адміністративного суду та Вінницького окружного адміністративного суду щодо відсутності правових підстав у державного виконавця для накладення на суб`єкта владних повноважень штрафу у зв`язку із невиконанням судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, також не свідчить про правомірність дій відповідача, оскільки державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру. Подібна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 16.09.2020 року справі № 287/1/17-а.
Більше того, саме по собі вчинення дій, визначених ст. 63 Закону N 1404-VIII, як то, накладення штрафу та направлення повідомлення до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.
Відтак, здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру, оскільки сам факт неможливості виконати рішення суду боржником не є підставою для повернення виконавчого документу стягувачу.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.01.2021 року по справі № 619/562/18 належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що набрало законної сили, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на статтю 129-1 Конституції України.
Водночас встановлено, що за наслідками прийняття оскарженої постанови державного виконавця рішення суду залишилось невиконаним, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.
Отже, приймаючи оскаржену постанову від 30.12.2020 року ВП №62744377 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII, з посиланням на те, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення - є такими, що не ґрунтується на вимогах закону.
Враховуючи викладене, постанова державного виконавця від 30.12.2020 року ВП №62744377 є протиправною.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Сушко О.О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Мацький Є.М.    Залімський І. Г.