П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/4554/20	
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив:
-                    визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби з 05.10.2018 року по 03.09.2020 року;
-                    зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 05.10.2018 року по 03.09.2020 року в сумі 61  270,65 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач указував, що 05 жовтня 2018 року його виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення. Однак, при звільненні з військової служби, йому не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки. Оскільки відповідач відмовлявся від виплати такої компенсації, він був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року (справа №400/1706/20) було, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.
04 вересня 2020 року вказана компенсація була перерахована на картковий рахунок позивача в сумі 16  207,81 грн.
У зв`язку з цим, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.10.2018 року по 03.09.2020 року і таке право передбачене статтею 117 КЗпП України.
Розраховуючи суму грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивач указав суму, за період з 05.10.2018 року по 03.09.2020 року,  269  745,00 грн. 
Однак, на його думку, з метою дотримання принципу справедливості, обґрунтованою, співмірною та пропорційною є сума -  61  270,65 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби з 05.10.2018 року по 03.09.2020 року.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 05.10.2018 року по 03.09.2020 року в сумі 16  207,81 грн.
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про обов`язок суб`єкта владних повноважень виплатити позивачеві середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки, звільняючи військовослужбовця роботодавець не виплатив йому компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Судом першої інстанції також була врахована усталена практика Верховного Суду про розповсюдженість положень статті 117 КЗпП України, які є загальними на правовідносини, які виникли під час звільнення особи з військової служби.
З`ясовуючи питання який розмір середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні повинен бути виплачений позивачу, суд першої інстанції керувався постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №711/4010/13, де досліджувалися критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до вимог статті 117 КЗпП України.
Суд першої інстанції дійшов висновку про неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (61  270,65 грн.) зі встановленим розміром заборгованості (16  207,81 грн.).
Також судом було враховане, що після виключення зі списків особового складу позивач не мав претензій щодо остаточного розрахунку, звернувся за виплатою грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки лише через півтора роки з дати звільнення.
Узагальнюючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку,  що справедливим та пропорційним буде визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16  207,81 грн., що дорівнює розміру несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги складається з таких підстав.

По-перше, скаржник наполягає на тому, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з даним позовом, передбачений ч.5 ст. 122 КАС України.
Даний довід пояснюється тим, що 04.09.2020 року на картковий рахунок позивача надійшла компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 16  207,81 грн, а тому саме з цієї дати необхідно почати відлік місячного строку звернення до адміністративного суду.

По - друге скаржник вважає, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення (05.10.2018 року) та проведення розрахунків за грошовим, продовольчім та речовим забезпеченням, позивач претензій, скарг і заяв до Військової частини не мав.

По - трете, скаржник вважає неприпустимим застосовувати до спірних правовідносин  загальні норми трудового законодавства, а саме: статті 116, 117 КЗпП України, позаяк норми трудового законодавства не можуть розповсюджуватися на військовослужбовців.

На підтримку  позиції щодо відсутності у позивача права на отримання компенсація за затримку виплати заробітної плати,  скаржник наводить рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, за змістом якого, наведена компенсація відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

ОСОБА_1 , скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вказує на те, що її доводи є необґрунтованими, вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено судом за умови повного та всебічного з`ясування обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Позивач стверджує про те, що про порушення свого права він дізнався з листа відповідача від 18.09.2020 року.
Саме з цієї дати, на думку ОСОБА_1 , він дізнався, що виплачені 04.09.2020 року кошти в сумі 16  207,81 грн. становлять грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, згідно з рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі №400/1706/20.
У зв`язку з цим, позивач вважає, що місячний строк звернення до суду ним не пропущено.

Далі позивач вказує, що його згода на виключення зі списків особового складу Військової частини без остаточного розрахунку не виключає вину відповідача у несвоєчасності розрахунку.

Також позивач вважає, що дія норм статей 116, 117 КЗпП України поширюється і на військовослужбовців, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах.

Вважає, що суд першої інстанції врахував усі критерії співмірності, розумності та справедливості при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, суд також врахував інтереси відповідача, зменшивши заявлену суму середнього заробітку за час прострочення розрахунку при звільненні.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, справа розглянута в порядку письмового провадження, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Фактичні обставини справи, які не оспорюються та визнаються сторонами.

Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 18.07.2016 року по 05.10.2018 року.
Наказом командувача Військово-Морських Сил від 15.09.2018 року №187 позивача звільнено з військової служби в запас за п.п. «й» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.10.2018 року №229 позивача виключено зі списків особового складу частини (а.с.15).
Грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій позивачу, при виключенні зі списків особового складу частини, виплачено не було.
У зв`язку з цим, 08.04.2020 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з відповідною заявою (а.с.17).
Листом від 21.04.2020 року №641 відповідач відмовив у виплаті вказаної компенсації посилаючись на те, що така виплата буде здійснена на підставі відповідного судового рішення.
28.04.2020 року позивач звернувся до суду про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій (а.с.20-24).
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 року (справа № 400/1706/20), яке набрало законної сили 07.08.2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено (а.с.25-29).
04.09.2020 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 16  207,81 грн. (а.с.38).
На заяву позивача, Військова частина НОМЕР_1 листом від 18.09.2020 року №1403 роз`яснила, що перераховані на картковий рахунок кошти є результатом виконання рішення суду по справі №400/1706/20 щодо виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій. (а.с.40-43).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Так, відповідаючи на довід апеляції, що норми трудового законодавства не можуть розповсюджуватися на військовослужбовців, слід зазначити таке.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців, тому доводи апелянта про зворотне, не приймаються до уваги.

Такий висновок суду апеляційної інстанції побудований на численних постановах Верховного Суду, в яких останній доходить висновку про поширення трудового законодавства на військовослужбовців, зокрема, постанова від 24.12.2020 року (справа №340/401/20), на яку обґрунтовано послався суд першої інстанції.

Відповідаючи на довід апеляції про існування рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, де роз`яснюється яким чином повинні бути вирішені спірні правовідносини, колегія суддів зазначає таке.

26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову (справа №821/1083/17), висновки якої полягають у наступному.

По-перше, Велика Палата Верховного Суду вказала, що у своєму рішенні Європейський суд з прав людини, у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

По-друге, відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Отже, аналізуючи вказані положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що судом встановлено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що Військова частина НОМЕР_1 повинна нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації по день фактичного розрахунку.

Також слід надати відповідь на довід апелянта про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченого ч.5 ст. 122 КАС України.
Так, 11 лютого 2021 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі №240/532/20 (адміністративне провадження №К/9901/14941/20) ухвалив постанову, де відзначив, що право особи на звернення до суду з адміністративним позовом про виплату компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні обмежується місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на правильному застосуванні судом статті 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, яким розтлумачено статтю 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.

Досліджуючи питання пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції про те, що відліком місячного строку є дата 18.09.2020 року. Саме тоді позивач отримав від Військової частини НОМЕР_1 детальну інформацію про природу та складові виплаченої 04.09.2020 року суми.
Варто відзначити, що в рішенні суду від 30.06.2020 р. у справі №400/1706/20 не був указаний розмір грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Визначення даної суми було покладено на роботодавця.
За таких умов, є обґрунтованими доводи позивача, що на дату отримання повідомлення про зарахування коштів на його картковий рахунок (04.09.2020 року) йому не було достеменно відомо, що саме включає у себе виплачена сума та чи становить вона виплату за рішенням суду в повному обсязі.
Власне, наведене, як стверджує позивач і стало підставою для звернення до відповідача з відповідним запитом.
Зважаючи, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 19.10.2020 року, місячний строк на подачу позову, ним не пропущено.

Оскільки рішення суду першої інстанції, в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суб`єктом владних повноважень не оскаржено, суд апеляційної інстанції діє в межах доводів апеляційної скарги.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас п.2 ч.5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до п.1 ч.6 ст. 12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Керуючись статтями 308, 311, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 20.05.2021 року.