Постанова 
Іменем України 
 
26 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 127/25053/16-ц
провадження № 61-8809св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - директор приватного підприємства «Бокуд» Олєшко Юрій Миколайович, приватне підприємство «Бокуд», виконавчий комітет Вінницької міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2019 року у складі судді Воробйова В. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до директора приватного підприємства «Бокуд» (далі - ПП «Бокуд»)  Олешка Ю. М. , ПП «Бокуд», виконавчого комітету Вінницької міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди. 
Позовна заява мотивована тим, що 12 квітня 2016 року між ним та ПП «Бокуд» на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 07 квітня 2016 укладено договір найму житлового приміщення з фонду житла для тимчасового проживання, відповідно до умов якого йому була надана у тимчасове користування строком до 12 квітня 2017  року кімната АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1 вказував, що виділена йому для проживання кімната не приєднана до електромережі, у ній відсутня внутрішня електропроводка, електролічильник, розетки і електровимикачі, тобто вона не придатна для проживання.
Він неодноразово звертався до директора ПП «Бокуд» Олєшка Ю. М. щодо приведення кімнати у належний стан, проте жодних дій вчинено не було і йому довелося здійснити роботи з приєднання до електромережі за власні кошти.
Ухвалами Вінницького міського суду вінницької області від 17 жовтня 2019 року та від 05 листопада 2019 року до участі в справі в якості співвідповідачів залучено виконавчий комітет Вінницької міської ради та ПП «Бокут».
Уточнивши позовні вимоги в ході розгляду справи, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ПП «Бокуд» встановити електролічильник, електричну проводку в кухню, душ, туалет, розетки, вимикачі у кімнаті №  НОМЕР_1, під`єднати до електричної мережі, забезпечити надання комунальних послуг, зокрема, обслуговування електричного устаткування та забезпечення електричною енергією; стягнути солідарно з відповідачів завдану майнову шкоду у загальній сумі 1 158,14 грн та моральну шкоду в розмірі 1 051 000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не допускали порушень прав позивача як споживача послуг та не порушували умови договору найму житлового приміщення, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів понесених позивачем витрат та застосування статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2019 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачами не порушено умови договору найму житлового приміщення з фонду житла для тимчасового проживання від 12 квітня 2016 року. Також позивач не довів, що відповідачем ПП «Бокут» було здійснено нечесну підприємницьку практику, тобто порушено вимоги статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У червні 2020 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що йому було відомо про наявні порушення і він, підписавши акт прийому-передачі приміщення, погодився з тим, що технічний стан кімнати № НОМЕР_1 є задовольним, оскільки в указаному акті не визначено технічний стан квартири, як задовільний, і він не підтверджує факт, що позивач знав та погодився проживати в кімнаті, яка не придатна для проживання. У спірній кімнаті він фактично не проживав, проте змушений був здійснювати роботи з підключення її до електроенергії. Вважає, що ПП «Бокут» було здійснено нечесну підприємницьку діяльність і його права підлягають захисту відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у цій же справі № 127/25053/16-ц, оскільки Верховний Суд у цій справі встановив, що правопорушення, зазначенні в позові, відносяться до правовідносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів
 
У жовтні 2020 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив директора ПП «Бокуд» Олєшко Ю. М. на касаційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні касаційної скарги, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що в договорі найму було зазначено про відсутність в кімнаті ванної, вбиральні, електропостачання, водопостачання, теплопостачання. Своїм підписом в договорі та акті приймання-передачі кімнати позивач погодився з таким станом кімнати, і в договорі не передбачено обов`язок ПП «Бокуд» облаштування в кімнаті електропостачання, водопостачання, теплопостачання, встановлення вбиральні. Позивач не зареєстрований та не проживає в кімнаті № НОМЕР_1 , договір найму припинив свою дію 12 квітня 2017 року, в цій кімнаті зареєстровані та проживають інші особи.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 24 вересня 2020 року про виправлення описки, відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 127/25053/16-ц з Вінницького міського суду Вінницької області.
 
У жовтні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  ОСОБА_1 був взятий на облік громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04 лютого 2016 року № 200 кімната АДРЕСА_1 , жилою площею 16,6 кв. м була включена до складу фонду житла Вінницької міської ради для тимчасового проживання громадян.
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 07 квітня 2016 року № 815 на підставі поданої ОСОБА_1 заяви, останньому було надано за рахунок фонду житла Вінницької міської ради для тимчасового проживання кімнату АДРЕСА_1 , жилою площею 16,6 кв. м, на склад сім`ї - одна особа.
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28 квітня 2011 року № 1013 ПП «Бокуд» визнано виконавцем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у житловому фонді, що є комунальною власністю територіальної громади м. Вінниці. 
12 квітня 2016 року між позивачем та ПП «Бокуд» на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 07 квітня 2016 року №  815 укладено договір найму житлового приміщення з фонду житла для тимчасового проживання, строком до 12 квітня 2017 року.
В пункті 1 цього договору зазначено, що в кімнаті відсутнє будь-яке її обладнання, зокрема водопровід (холодний, гарячий), опалення (центральне, індивідуальне чи пічне), каналізація, сміттєпровід, газопостачанння та електроосвітлення.
Пунктами 1.2.1 - 1.2.3 договору найму сторони узгодили обов`язки ПП «Бокуд», зокрема, зобов`язання здійснювати обслуговування будинку та забезпечення роботи технічного обладнання; забезпечення надання комунальних послуг; своєчасне проведення підготовки житлового будинку і його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період.
На виконання договору найму представником наймодавця директором ПП «Бокут» та наймачем ОСОБА_4 складено акт прийому-передачі вказаного приміщення, в якому позивач погодився із існуючим технічним та санітарним станом приміщення, що підтверджено його підписом.
Суди також встановили, що  ОСОБА_1 самовільно здійснив роботи по підключенню кімнати гуртожитку до електричної мережі.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ПП «Бокуд» встановити електролічильник, електричну проводку в кухню, душ, туалет, розетки, вимикачі у кімнаті № НОМЕР_1, під`єднати до електричної мережі, забезпечити надання комунальних послуг, зокрема, обслуговування електричного устаткування та забезпечення електричною енергією; стягнути солідарно з відповідачів завдану майнову шкоду у загальній сумі 1 158,14 грн та моральну шкоду в розмірі 1  051  000,00 грн.
Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року залишено без змін рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 вересня 2017 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання дій ПП «Бокуд» незаконними, стягнення з ПП «Бокуд»на користь ОСОБА_1 витрат та відшкодування моральної шкоди. 
Мотивувальна частина
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року №422 було затверджено також Порядок надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, відповідно до пункту 3 якого житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій у розмірі не менш як 6 кв. м на одну особу.
Пунктом 15 Порядку визначено, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, Київська і Севастопольська міськдержадміністрації видають громадянинові ордер на вселення в житлове приміщення. У разі вселення в житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання громадянин здає ордер балансоутримувачу будинку (приміщення).
Пунктом 16 Порядку передбачено, що під час видачі ордера на житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання між власником житлового фонду або уповноваженою ним особою та громадянином, якому надається в користування зазначене житло, укладається договір найму житлового приміщення установленого зразка. Форма договору встановлюється Держжитлокомунгоспом.
Учасниками відносин, що виникають з приводу створення, надання і споживання житлово-комунальних послуг є власник та/або балансоутримувач будинку, виконавець, виробник і споживач житлово-комунальних послуг.
При цьому власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.
Балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.
Виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, а споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (стаття 1 Закону).
Згідно з статтею 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).
З огляду на вказане, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що ПП «Бокуд» не є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 , а є лише його балансоутримувачем і виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.
За умовами договору підприємство здійснює: прибирання прибудинкової території, прибирання сходових кліток, прибирання підвалу, технічних поверхів, технічне обслуговування ліфтів, обслуговування систем диспетчеризації, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання, холодного водопостачання, водовідведення, централізованого опалення, зливової каналізації, дератизації, дезінсекції, обслуговування димовентиляційних каналів, технічного обслуговування протипожежної автоматики та димовидалення.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що актами цивільного законодавства та умовами укладеного між сторонами договору найму не передбачено обов`язку ПП «Бокуд» безпосередньо проводити роботи з підключення кімнати АДРЕСА_1 до електричної мережі, або відшкодовувати їх вартість.
Отже вимоги позивача про зобов`язання ПП «Бокуд» встановити електролічильник, електричну проводку в кухню, душ, туалет, розетки, вимикачі у кімнаті № НОМЕР_1, під`єднати до електричної мережі, забезпечити надання комунальних послуг, зокрема, обслуговування електричного устаткування та забезпечення електричною енергією, є безпідставними.
Також суди врахували, що в пункті 1 договору найму зазначено, що в кімнаті відсутнє будь-яке її обладнання, зокрема водопровід (холодний, гарячий), опалення (центральне, індивідуальне чи пічне), каналізація, сміттєпровід, газопостачанння та електроосвітлення.
Відповідно до пункту 1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.
Наведеними Правилами роз`яснено, що переобладнання - це улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.
Згідно з ДБН В.2.5-23-2010 до інженерного обладнання житлових будинків відноситься зокрема і електрообладнання, що відповідно до пункту 1.1. включає в себе: електричні прилади, апарати, пристрої, кабелі та проводи електричні й оптичні тощо.
Пунктом 1.4.5. вказаних Правил визначено, що для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; копія поверхових планів, завірених в установленому порядку; проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 самовільно здійснив роботи по підключенню кімнати гуртожитку до електричної мережі.
Враховуючи, що в діях відповідачів відсутнє порушення прав позивача як споживача послуг, а також порушення умов договору найму, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та задоволення позову, стягнення з відповідачів понесених позивачем витрат та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Також позивачем не доведено, що поведінка ПП «Бокуд» є нечесною підприємницькою діяльністю та порушує вимоги статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Рішення судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в цій справі № 127/25053/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, оскільки суди не зазначали, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», і розглянули позовні вимоги ОСОБА_1 з урахуванням вказаного Закону.
 
Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. С. Жданова  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко