ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" травня 2021 р.                          Справа№ 910/13299/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Попікової О.В. 
          Євсікова О.О. 

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.
за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від                     24.05.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2020, повний текст якого складено 06.08.2020
у справі №910/13299/18 (суддя Джарти В.В.)
за позовом Національного банку України 
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" 
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант",
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача:
1.   ОСОБА_1 
2. ОСОБА_2 
3. ОСОБА_3 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача:
4. Товариство з обмеженою відповідальністю "Саулес фабрика Україна"
5. ОСОБА_4 
про визнання договорів недійсними та зобов`язання повернути документи,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
У жовтні 2018 року Національний банк України (далі - позивач, Нацбанк) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" (далі - відповідач 1, Агенція) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" (далі - відповідач 2, Компанія) про:
- визнання недійсним Договору № 009 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за Кредитним договором № 27/10-721І від 05.12.2006;
- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" документи, отримані згідно Договору             № 009 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за Кредитним договором № 27/10-721І від 05.12.2006.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, за твердженням позивача, вказаний правочин укладений з порушенням чинного законодавства України, а також Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України №369 від 28.08.2001, та умов Договору про передання в управління непроданих активів від 20.11.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження в справі.

Позивач заявив клопотання про об`єднання позовних вимог у порядку статті 173 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), відповідно до якого просив постановити ухвалу про об`єднання справ № 910/13299/18, № 910/13398/18, № 910/13405/18 в одне провадження у межах справи № 910/13299/18.

Як встановлено судом у справі №910/13398/18 Нацбанк просив визнати недійсним договір №011 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором № 27/10-889А від 24.09.2007 та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" документи, отримані згідно договору № 011 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором № 27/10-889А від 24.09.2007.

Позов мотивовано тим, що вказаний правочин укладений з порушенням чинного законодавства України, а також Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України №369 від 28.08.2001, та умов договору про передання в управління непроданих активів від 20.11.2013.

Як встановлено судом у справі №910/13405/18 вбачається, що Національний банк України просив визнати недійсним Договір №014 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за Кредитним договором №27/10-673І від 21.09.2006 та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" документи, отримані згідно Договору №014 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за Кредитним договором №27/10-673І від 21.09.2006.

Позов мотивовано тим, що вказаний правочин укладений з порушенням чинного законодавства України, а також Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 369 від 28.08.2001, та умов Договору про передання в управління непроданих активів від 20.11.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 задоволено клопотання Національного банку України про об`єднання господарських справ               № 910/13299/18, № 910/13398/18 та № 910/13405/18. Об`єднано в одне провадження справи № 910/13299/18, № 910/13398/18 та № 910/13405/18.  Присвоєно об`єднаній справі № 910/13299/18.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 у справі №910/13299/18 позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір №009 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором №27/10-721І від 05.12.2006. 
Визнано недійсним договір №011 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором №27/10-889А від 24.09.2007.
Визнано недійсним договір №014 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором №27/10-673І від 21.09.2006.
Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" документи, отримані згідно договору №014 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №27/10-673І від 21.09.2006.
У іншій частині в позові відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М"  звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 у справі №910/13299/18 скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.  
В обґрунтування своїх вимог посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оцінку судом дійсних обставин справи; вважає, що чинним законодавством та Договором управління передбачено, що Управитель здійснює управління активами на власний розсуд, за що отримує винагороду та несе відповідальність; НБУ зобов`язується приймати рішення щодо погодження продажу активів у спосіб запропонований Управителем або відмовляти в погодженні продажу активів; НБУ не наділений повноваженнями самостійно визначати спосіб продажу активів чи вказувати який спосіб продажу активів має застосовувати Управитель.
Також вважає, що НБУ, як особа, уповноважена на здійснення контролю за діяльністю Управителя, не наділений повноваженнями звертатись з позовною заявою про визнання договорів, укладених Управителем недійсними, а наділений іншими повноваженнями, зокрема й стягнення штрафу.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної  скарги по суті.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2020 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Попікова О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 у справі №910/13299/18 залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2020 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду  міста Києва від 04.06.2020 у справі №910/13299/18. Відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 30.11.2020 о 14:00 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 25.11.2020. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 25.11.2020. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою. 
В ході апеляційного перегляду справи склад колегії суддів змінювався та розгляд справи відкладався. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" про закриття провадження залишено без задоволення.
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1168/21 від 24.02.2021, у зв`язку з перебуванням судді Кропивної Л.В., яка входить до складу колегії суддів, на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/13299/18.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2021, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді -  Євсіков О.О., Попікова О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 у справі №910/13299/18 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді Євсіков О.О., Попікова О.В. Розгляд ухвалено справи здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 24.03.2021 о 12:20 год. 

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2021, від 19.04.2021 розгляд справи відкладено, зокрема до 24.05.2021. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.  
ОСОБА_1 у відзиві зазначає, що оскаржене рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні. 

Національний банк України у відзиві просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін.

Інші учасники справи не скористались своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України   та не надали суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3  ст. 263 ГПК України   не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.  

Явка представників сторін.
В судове засідання від 24.05.2021 з`явився представник позивача та відповідача-1, третьої особи -1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача. 

Інші учасники справи в судове засідання від 24.05.2021 не з`явилися. Про час та місце судового засідання належним чином повідомлені у відповідності до ст.  120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема залучені поштові повідомлення.
Ухвали суду апеляційної інстанції неодноразово надсилались на адреси усіх учасників справи, а також судом було здійснено оголошення про дату та час судового засідання на сайті Північного апеляційного господарського суду. 
Таким чином, враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом вчинено всі належні дії щодо повідомлення учасників справи. 

Суд констатує, що до визначеної дати проведення судового засідання - 24.05.2021 - від учасників справи не надійшло заяв, клопотань пов`язаних з рухом апеляційної скарги, в т.ч. про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справи у цьому судовому засіданні.

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з огляду на наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Межі та строк розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного апеляційного перегляду справи, розгляд скарги здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України   та ч. 1 ст. 74 ГПК України    визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
02.12.2009 постановою правління Національного банку України №713 "Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" прийнято рішення з 07.12.2009 відкликати банківську ліцензію у АБ "Банк регіонального розвитку" та ініційовано процедуру ліквідації банку.

Процедура ліквідації банків здійснювалась відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Положення про застосування  Національним банком  заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України  від 28.08.2001 №369 ( в редакціях, що діяли  до 22.09.2012).

20.11.2013 між позивачем, Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" в особі ліквідатора Євсієнка Ігоря Савелійовича, (установником управління) та відповідачем-1 (управитель) був укладений Договір про передавання в управління непроданих активів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрований за №3960 (надалі - Договір управління), відповідно до якого установник управління передає в управління управителеві активи, наявні на балансі установника управління на дату укладення цього договору (активи), а управитель приймає в управління активи і зобов`язується вживати всіх необхідних заходів для задоволення вимог кредиторів установника управління (вигодонабувачі) відповідно до переліку (реєстру) вимог кредиторів за рахунок активів, перелік яких наведено в додатку 1 до цього договору. Вигодонабувачами за договором є кредитори установника управління, які на дату підписання договору внесені до переліку (реєстру) вимог кредиторів установника управління (перелік вигоднабувачів) та розрахунки з якими не проведені. Управитель є довірчим власником отриманих в управління активів. До управителя не переходить право власності на активи. Обмеження права довірчої власності управителя встановлюється цим договором і законодавством України. (п.1.1., п. 1.2 Договору управління)

Згідно із п. 2.4. Договору управління управитель має право: володіти, користуватися і розпоряджатися активами відповідно до законодавства України та цього договору; бути процесуальним правонаступником установника управління в справах, однією із сторін (учасників) яких є установник управління, а також правонаступником у виконавчих провадженнях, однією із сторін (учасників) яких є установник управління; на отримання винагороди та відшкодування витрат, які виникли в процесі управління активами, за рахунок одержаних від управління цими активами коштів у порядку та розмірах, визначених цим договором.

Пунктами 2.5., 2.6. Договору управління визначено, що позивач зобов`язується: відкрити управителеві накопичувальний рахунок для зарахування коштів, що надходять у результаті управління активами, проведення розрахунків з вигодонабувачами, а також перерахування на поточний рахунок управителя винагороди і відшкодування суми витрат відповідно до цього договору; приймати рішення щодо погодження продажу управителем активів у двотижневий термін з дня надходження до позивача відповідного звернення управителя, позивач має право: вимагати від управителя будь-яку інформацію, потрібну для здійснення контролю за виконанням умов цього договору; здійснювати контроль за діяльністю управителя щодо проведення процедури управління активами і задоволення вимог вигодо набувачів та з цією метою проводити перевірки його діяльності відповідно до нормативно-правових актів позивача.

Відповідності до п. 4.1 Договору управління продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, здійснюються лише за попереднім погодженням із позивачем.

У додатку №1 до Договору управління сторонами було погоджено перелік непроданих активів, що передаються в управління іншій юридичній особі, відповідно до якого визначено передачу управителю прав кредитора за кредитними договорами фізичних та юридичних осіб - боржників банку у кількості 88 договорів загальною сумою вимог у розмірі 87 731 589,17 грн, в тому числі за кредитним договором №11/19-30-52А від 11.12.2007, укладеним між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та ОСОБА_5 .

Листом від 10.06.2014 за №06/06-2014 відповідач-1 звернувся до начальника Управління припинення діяльності банків Генерального департаменту банківського нагляду щодо надання йому попереднього погодження на продаж активів, переданих в управління за Договором управління шляхом їх самостійного продажу третім особам.

Листом від 01.07.2014 №55-013/34115 позивач повернув на доопрацювання пакет документів щодо погодження порядку продажу активів банку, наданий листом від 06.06.2014 та  зазначив, що продаж активів банку, зокрема майнових прав за кредитними договорами фізичних та юридичних осіб, здійснюється у порядку, визначеному главою 10 розділу VI Положення №369, тому відповідно до  вимог пункту 10.7 глави 10  розділу УІ Положення  №369 для погодження слід надати необхідні документи. 

18.07.2014 відповідач-1 направив позивачу листа №18/07-2014, в якому зазначив, що визначений главою 10 розділу VI Положення №369 порядок продажу активів встановлює відповідні вимоги до їх продажу ліквідатором, а не управителем, у зв`язку з чим повторно просив надати попереднє погодження на відчуження активів.

Листом від 22.08.2014 року за №55-013/46775 позивач вдруге повернув на доопрацювання пакет документів щодо погодження відчуження майна та повідомив, що для погодження Комісією Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем відчуження майна активів Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" управителю необхідно подати до Національного банку України документи відповідно до вимог глави 10 розділу VI Положення №369.

Також листом від 27.08.2014 за №40-113/46595 "Про продаж активів банку" Національний банк України повідомив відповідача-1 про необхідність керуватись  Положенням  про застосування  Національним банком  України  заходів впливу за порушення банківського законодавства №369 та тристороннім договором про передавання в управління  непроданих активів, а також зазначив, що  відповідно до п.4.1. глави 4 договору  управитель  здійснює продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, лише за попереднім погодженням із Національним банком України.

Для погодження умов продажу відповідач-1  звертався  до  позивача листами від 13.11.2014 №10/25-Д, від 27.01.2015, 19.03.2015  та від 28.04.2015.

Рішенням Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем Національного банку України від 25.05.2015 №255 "Про відчуження ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" вирішено:
- погодити управителю відчуження майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова вартість, визначена суб`єктом оціночної діяльності станом на 31.03.2015 на загальну суму 1639013 грн (без урахування ПДВ), а саме майнові права за кредитними договорами у кількості 76 одиниць згідно з переліком майна (активів), який зазначений в інформації про майно (активи) та наданий листом управителя від 27.01.2015, шляхом, проведення аукціону. У разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" на аукціоні, управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону;
- відмовити у погоджені відчуження майнових прав за кредитними договорами: Арбузов О.Є. договір від 05.12.2006 №27/10-7211, Іванова Т.І. договір від 15.12.2003 №27/10-7101, ОСОБА_6 договір від 01.11.2007 №27/10-912П та договір від 25.12.2007 №27/10-930А, ОСОБА_7 договір від 29.12.2006 №27/10-746А, ОСОБА_8 договір від 31.07.2008 №27/10-997П, ОСОБА_9 договір від 20.12.2005 №11/02-814-КІ, ОСОБА_10 договір від 22.06.2007 №11/03-28, ОСОБА_11 договір від 12.03.2007 №20/Б.в., ОСОБА_12 договір від 14.12.2006 №14/10-191.

10.06.2015 між відповідачем-1, як замовником, та Українською універсальною товарною біржею, як виконавцем, укладено Договір-доручення №100 на проведення аукціону, відповідно до якого сторони зобов`язалися здійснити ділове співробітництво з використанням організаційно-правових механізмів аукціонних торгів з метою створення умов для забезпечення ефективності аукціонних торгів по продажу майна, що належить Акціонерному банку "Банк регіонального розвитку", а саме: лот №1 - майнові права на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" у кількості 76 одиниць, з початковою ціною продажу у розмірі 1 639 013,00 грн (без урахування ПДВ).

У газеті "Голос України" за 13.06.2015 №104 (6108), та в газеті "Експрес об`ява", за 12.06.2015 №22 (5079), відповідачем-1 було опубліковано оголошення про продаж на аукціоні активів банку, який відбудеться  30.06.2015 лот №1, за стартовою ціною лоту 1 639 013,00 грн.

30.06.2015 Українською універсальною товарною біржею складено протокол №1, відповідно до якого торги по лоту №1 не відбулися у зв`язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

У газеті "Голос України" за 03.07.2015 №117 (6121), та в газеті "Експрес об`ява",  за 03.07.2015 №25 (5082),  відповідачем-1 було опубліковано оголошення про проведення 20.07.2015 повторного аукціону з реалізації активів АБ "Банк регіонального розвитку" за стартовою ціною лоту 1 147 309,10 грн.

20.07.2015 Українською універсальною товарною біржею було складено протокол №1, відповідно до якого торги по лоту №1 не відбулися у зв`язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

Рішенням  Національного банку України від 05.08.2015 №414 "Про відчуження ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку"  погоджено наступні умови  реалізації  активів, що перебували в  управлінні відповідача 1, а саме:
- погоджено управителю відчуження  майна (активів) банку, за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова  вартість визначена суб`єктом оціночної діяльності за станом на 31.03.2015 на загальну суму 322 463,00 грн ( без врахування ПДВ), а саме майнові права за кредитними договорами у кількості 10 одиниць згідно з переліком майна  (активів), який  зазначений в інформації про майно (активи) та наданий листом управителя від 13.11.2014, шляхом проведення аукціону;
- у разі відсутності заяв щодо придбання  майна (активів) банку на аукціоні, управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) банку  фізичній чи юридичній особі за ціною останнього  аукціону.

12.08.2015 між відповідачем-1, як замовником, та Українською універсальною товарною біржею, як виконавцем, укладено Договір-доручення №14/1 на проведення аукціону, відповідно до якого сторони зобов`язалися здійснити ділове співробітництво з використанням організаційно-правових механізмів аукціонних торгів з метою створення умов для забезпечення ефективності аукціонних торгів по продажу майна, що належить Акціонерному банку "Банк регіонального розвитку", а саме: лот №1 - майнові права на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" у кількості 10 одиниць.

У газеті "Голос України" за 15.08.2015 №150 (6154), та в газеті "Експрес об`ява", за 14.08.2015 №31 (5088), відповідачем-1 було опубліковано оголошення про продаж на аукціоні активів банку, який відбудеться  01.09.2015 лот №1, за стартовою ціною лоту 322   463,00 грн.

01.09.2015 Українською універсальною товарною біржею складено протокол №1, відповідно до якого торги по лоту №1 не відбулися у зв`язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

У газеті "Голос України" за 05.09.2015 №164 (6168), та в газеті "Експрес об`ява", за 04.09.2015 №34 (5091), відповідачем-1 було опубліковано оголошення про проведення 20.07.2015 повторного аукціону з реалізації активів АБ "Банк регіонального розвитку" за стартовою ціною лоту  225 724,10 грн.

21.09.2015 Українською універсальною товарною біржею було складено протокол №1, відповідно до якого торги по лоту №1 не відбулися у зв`язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

У подальшому, Національним банком на підставі посвідчення від 29.12.2017 за № 20-0009/87559 та завдання з позапланової перевірки було проведено перевірку роботи Управителя щодо управління непроданими активами.

За результатом проведення перевірки стали відомі наступні обставини.

Між Відповідачем - 1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "КОЛЕКОРСЬКА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ" (далі - Відповідач-2) було укладено Договір № 009 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за Кредитним договором № 27/10-7211 від 05.12.2006, відступлення права вимоги за Кредитним договором № 27/10-7211 від 05.12.2006 здійснювалось на платній основі за ціною 38 000,00 грн.

Відповідно до п. 1.6.1 зазначеного Договору після підписання цього Договору Новий кредитор на протязі одного місця перераховує Первісному кредитору грошові кошти в 38 000,00 грн на накопичувальний рахунок Управителя (далі - Договір            цесії 1).

Між Відповідачем - 1 та Товариство з обмеженою відповідальністю "КОЛЕКОРСЬКА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ" (далі - Відповідач-2) було укладено Договір № 011 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за Кредитним договором № 27/10-889А від 24.09.2007, відступлення права вимоги за Кредитним договором № 27/10-889А від 24.09.2007 здійснювалось на платній основі за ціною 2 600,00 грн.

Відповідно до п. 1.6.1 зазначеного Договору після підписання цього Договору Новий кредитор на протязі одного місця перераховує Первісному кредитору грошові кошти в сумі 2 600,00 грн на накопичувальний рахунок Управителя (далі - Договір цесії 2).

Між Відповідачем -1 та Товариство з обмеженою відповідальністю "КОЛЕКОРСЬКА КОМПАНІЯ "ГАРАНТ" (далі - Відповідач-2) було укладено Договір № 014 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за Кредитним договором № 27/10-6731 від 21.09.2006, відступлення права вимоги за Кредитним договором № 27/10-6731 від 21.09.2006 здійснювалось на платній основі за ціною 14 300,00 грн.

Відповідно до п. 1.6.1 зазначеного Договору після підписання цього Договору Новий кредитор на протязі одного місця перераховує Первісному кредитору грошові кошти в сумі 14 300,00 грн на накопичувальний рахунок Управителя (далі - Договір цесії 3).

На виконання вищевказаних Договорів цесії сторонами були складені та підписані Акти  приймання-передачі до договору відступлення, відповідно до яких відповідачем-1 передано, а відповідачем-2 прийнято документи по кредитному договору №27/10-721І від 05.12.2006, № 27/10-889А від 24.09.2007, № 27/10-673І від 21.09.2006, укладеному між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а саме: усі документи, які складають кредитну справу позичальника, отримані банком від позичальника (управителем від банку на підставі договору про передання в управління непроданих активів від 20.11.2013) відповідно до умов вказаних договорів, включаючи документи, на підставі яких банк здійснював оцінку платоспроможності позичальника; документи, що пов`язані із виконанням кредитного договору.

За твердженнями відповідачів Нацбанк може проводити перевірки Управителя, однак, а ні главою 14 Положення "Про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства", затвердженого Постановою правління Національного банку України № 369 від 28.08.2001, яке є основним нормативно-правовим актом, який регулює ліквідацію Банку, а ні іншими главами вказаного Положення не передбачено право Нацбанку звертатися до суду з позовом про оскарження вчинених Управителем дій чи укладених договорів.

Також Агенція та Компанія зазначали, що у рішенні № 255 від 25.05.2015 та рішенні НБУ № 414 від 05.08.2015 Нацбанк надав дозвіл на проведення продажу активів Банку за ціною останнього аукціону, за якою останній й здійснив реалізацію активів. Позивач, як зазначають відповідачі, не обґрунтував та не підтвердив необхідності включення в договір відступлення пункту про перехід права вимоги після сплати коштів, оскільки не довів. При цьому, Агенція та Компанія зазначили, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі договору, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Тобто, оскільки кредитний договір, укладений в простій письмовій формі, правочин, щодо відступлення прав за таким договором, в силу статті 513 ЦК України, має бути вчинений в тій самій формі, що й кредитний договір по якому відступається право вимоги.

Крім того, у своїх поясненнях Агенція зазначала, що сторонами договорів №011 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за Кредитним договором                № 27/10-889А від 24.09.2007 року, №014 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №27/10-6731 від 21.09.2006 року, №009 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №27/10- 7211 від 05.12.2006 року були укладені відповідно додаткові договори від 31.05.2019 року.

Згідно положень Додаткового договору від 31.05.2019 до договору №011 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за Кредитним договором № 27/10-889А від 24.09.2007 року, сторонами було вирішено збільшити суму за якою відбувається відступлення права вимоги (цесії) за Кредитним договором № 27/10-8891 від 24.09.2007 року (отриманого Управителем на підставі Договору про передавання в управління непроданих активів укладеного 20.11.2013р. між Банком, Управителем та НБУ) на 800 (вісімсот) гривень 00 копійок - із 2 600 (дві тисячі шістсот) гривень 00 копійок до 3 400 (три тисячі чотириста) гривень 00 копійок. Після підписання цього Договору Новий кредитор має сплатити за Первинним договором загальну суму, що становить З 400 (три тисячі чотириста) гривень 00 копійок на накопичувальний рахунок № НОМЕР_1 в Головному управлінні НБУ, МФО 321024 з посиланням в призначенні платежу на реквізити цього Договору. Кошти сплачені Новим кредитором за Первинним договором до підписання цього Договору зараховуються в загальну суму вартості за якою відбувається відступлення права вимоги.

Згідно положень Додаткового договору від 31.05.2019 до договору №009 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №27/10-7211 від 05.12.2006 року, сторонами було вирішено збільшити суму за якою відбувається відступлення права вимоги за Кредитним договором № 27/10-7211 від 05.12.2006 року (отриманого Управителем на підставі Договору про передавання в управління непроданих активів укладеного 20.11.2013р. між Банком, Управителем та НБУ) на 12 000 (дванадцять тисяч) гривень 00 копійок - із 38 000 (тридцять вісім тисяч) гривень 00 копійок до 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок. Після підписання цього Договору Новий кредитор має сплатити за Первинним договором загальну суму, що становить 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок на накопичувальний рахунок № НОМЕР_1 в Головному управлінні НБУ, МФО 321024 з посиланням в призначенні платежу на реквізити цього Договору. Кошти сплачені Новим кредитором за Первинним договором до підписання цього Договору зараховуються в загальну суму вартості за якою відбувається відступлення права вимоги.

Згідно положень Додаткового договору від 31.05.2019 до договору №014 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №27/10-6731 від 21.09.2006 року, сторонами було вирішено збільшити суму за якою відбувається відступлення права вимоги за Кредитним договором № 27/10-6731 від 21.09.2006 року (отриманого Управителем на підставі Договору про передавання в управління непроданих активів укладеного 20.11.2013р. між Банком, Управителем та НБУ) на 4300 (чотири тисячі триста) гривень 00 копійок - із 14 300 (чотирнадцять тисяч триста) гривень 00 копійок до 18 600 (вісімнадцять тисяч шістсот) гривень 00 копійок. Після підписання цього Договору Новий кредитор має сплатити за Первинним договором загальну суму, що становить 18 600 (вісімнадцять тисяч шістсот) гривень 00 копійок на накопичувальний рахунок № НОМЕР_1 в Головному управлінні НБУ, МФО 321024 з посиланням в призначенні платежу на реквізити цього Договору. Кошти сплачені Новим кредитором за Первинним договором до підписання цього Договору зараховуються в загальну суму вартості за якою відбувається відступлення права вимоги.

Отже, враховуючи вищезазначене та на підставі додаткових договорів, ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" дійшли згоди про збільшення суми, за якою відбувається відступлення права вимоги за договорами у даних спірних правовідносинах. Зважаючи на те, що Позивачем неодноразово проводилися перевірки діяльності Управителя та з боку НБУ не надходило будь-яких звернень до відповідачів щодо усунення начебто виявлених недоліків (в частині суми, за якою відбулося відступлення права вимоги за вищевказаними кредитними договорами, боржниками яких є треті особи), ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" самостійно виправили (усунули) вказані НБУ недоліки.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Підстави та наслідки недійсності правочинів передбачені, зокрема, ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України. Так, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є також правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, яка, зокрема, передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як на підставу недійсності оскаржуваного правочину позивачем зазначено про те, що відчуження спірних активів згідно Договорів відступлення було здійснено за нижчою вартістю ніж було погоджено НБУ.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, тобто, дії осіб, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 658 Цивільного кодексу України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Тобто, в будь-якому випадку при вчиненні правочину купівлі-продажу (одним із видів якого є відступлення права вимоги) особа, яка виступає продавцем відповідного предмету продажу, має мати необхідний для цього обсяг правоздатності.

Договір відступлення права вимоги за своєю правовою природою є різновидом договору купівлі-продажу, а відтак, особа, яка виступає продавцем за таким договором, має мати необхідний для цього обсяг правоздатності.

Суд зазначає, в даному випадку вчинення оскаржуваних договорів здійснено відповідачем - 1 в межах реалізації повноважень управителя непроданих активів Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" в межах процедури його ліквідації, а тому регулювання спірних правовідносин з огляду на положення ч. 3 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" здійснюється в т.ч. приписами Глави 70 Цивільного кодексу України, Закону України "Про банки і банківську діяльність", Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою НБУ №369 від 28.08.2001, в редакціях, що діяли до 22.09.2012 (в подальшому посилання судом на зазначені Закони здійснюється з урахуванням визначеної редакції їх положень, за якою підлягають регулюванню спірні правовідносини), та умовами Договору управління.

У відповідності до ч. 11 ст. 96 Закону України "Про банки і банківську діяльність" у разі, якщо на момент закінчення строку ліквідації залишилися непроданими активи банку і негайний продаж матиме наслідком істотну втрату їх вартості, ліквідатор передає такі активи в управління визначеній Національним банком України юридичній особі, яка зобов`язана вжити заходів щодо продовження погашення заборгованості кредиторів банку за рахунок отриманих активів.

За змістом п.п. 13.1, 13.9 Глави 13 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою НБУ №369 від 28.08.2001, (надалі - "Положення №369") ліквідатор у разі потреби передавання активів банку, які залишаються непроданими на час закінчення процедури ліквідації банку, негайний продаж яких матиме наслідком істотну втрату їх вартості, в управління іншій юридичній особі звертається до Національного банку з відповідною пропозицією згідно зі статтею 96 Закону про банки. За результатами конкурсу між банком, Національним банком і управителем укладається тристоронній договір. Договір про передавання в управління непроданих активів від імені Національного банку підписує уповноважена посадова особа Національного банку. Договір набирає чинності з дати його підписання.

Згідно із ст. 1029 Цивільного кодексу України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача). Договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. Законом чи договором управління майном можуть бути передбачені обмеження права довірчої власності управителя.

Частиною 5 ст. 1033 Цивільного кодексу України встановлено, що управитель, якщо це визначено договором про управління майном, є довірчим власником цього майна, яким він володіє, користується і розпоряджається відповідно до закону та договору управління майном. Договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління.

Відповідно до ч. 2 ст. 316 Цивільного кодексу України особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з укладенням договору управління майном (майновими правами) та переданням такого майна управителю відповідна особа набуває статусу фактичного тимчасового власника такого майна для досягнення мети укладення відповідного правочину управління, однак з обмеженими, умовами договору та закону, повноваженнями щодо володіння та розпорядження ним для досягне мети укладення відповідного правочину управління.

У відповідності до ч. 1 ст. 1037 Цивільного кодексу України управитель управляє майном відповідно до умов договору. Управитель може відчужувати майно, передане в управління, укладати щодо нього договір застави лише за згодою установника управління.

Приписами п. 13.11 Положення №369 визначено, що управитель відповідно до укладеного тристороннього договору: відкриває в Національному банку накопичувальний рахунок у порядку, установленому нормативно-правовими актами Національного банку; набуває прав сторони (учасника) у судових справах, у якій стороною (учасником) був банк, який ліквідовано, а також прав сторони (учасника) виконавчих проваджень за участю банку; управляє активами та може відчужувати майно за погодженням з Комісією Національного банку; задовольняє вимоги кредиторів банку.

Як встановлено судом першої інстанції, за умовами п. 4.1 Договору управління продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, здійснюються лише за попереднім погодженням із Національним банком України.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що в силу наведених приписів з укладенням Договору управління ТОВ "Дельта М" не було набуто безумовних прав власності щодо спірних активів АБ "Банк регіонального розвитку" і з метою досягнення цілей укладення такого правочину - задоволення вимог кредиторів за рахунок таких активів, відповідні права були обтяжені необхідністю погодження Національним банком України дій управителя щодо відчуження (в т.ч. шляхом відступлення прав вимоги) відповідних активів. Відтак, відчуження таких прав вимоги мало вчинятися виключно на умовах, погоджених із НБУ.

Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що з укладенням Договору управління ТОВ        "Дельта М" не набуло безумовних прав власності щодо спірних активів АБ "Банк регіонального розвитку", а укладення відповідних договорів відступлення прав вимоги мало вчинятися виключно на умовах, погоджених із НБУ.

Погодження, за юридичної суттю, це вирішення питання відповідно до своєї компетенції уповноваженим суб`єктом.

  Істотною умовою для погодження відчуження активу є визначення його ціни продажу.  Так, із матеріалів справи вбачається, що реалізуючи набуті за Договором управління права та виконуючи взяті на себе обов`язки ТОВ "Дельта М" з метою продажу майнових прав АБ "Банк регіонального розвитку" за кредитним портфелем (кредитними договорами у кількості 86 одиниць) в порядку, визначеному п. 13.11 Положення №369, п. 4.1 Договору управління, звернулося до Національного банку України за отриманням відповідного погодження, формуючи яке вказувало на раціональність продажу такого портфелю з метою економії коштів одним лотом на аукціоні за стартовою ціною, визначеною згідно звіту про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", складеного оцінювачем ТОВ "Приват-Консалтинг" станом на 31.03.2015, у розмірі 1 961 476,00 грн. (без урахування ПДВ), а також, просило погодити можливість проведення повторних торгів (у випадку, якщо перші торги не відбудуться) із зниженням початкової вартості продажу на 30% та у випадку, якщо повторні торги не відбудуться, надати можливість без додаткового погодження здійснювати продаж боргових зобов`язань через відступлення прав окремо по кожному з 86 кредитних договорів юридичним та/або фізичним особам шляхом укладання окремих договорів відступлення права вимоги за кредитним договором за ціною активу визначеною на останніх публічних торгах (за ціною, що на 30% менша від ринкової ціни визначеної ТОВ "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 31.03.2015).

У відповідь на вказане звернення Національним банком України було надано відповідне погодження, оформлене рішенням НБУ №255, відповідно до якого зазначено про погодження відчуження активів АБ "Банк регіонального розвитку" за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова вартість, визначена суб`єктом оціночної діяльності станом на 31.03.2015 на загальну суму 1 639 013,00 грн. (без урахування ПДВ), а саме майнових прав за кредитними договорами у кількості 76 одиниць згідно з переліком майна (активів), який зазначений в інформації про майно (активи) та наданий листом управителя від 27.01.2015, шляхом проведення аукціону, а у разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) АБ "Банк регіонального розвитку" на аукціоні - надано можливість управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) АБ "Банк регіонального розвитку" фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону.

Отже, в силу приписів ст. 1037 Цивільного кодексу України, п. 13.11 Положення №369 та п. 4.1 Договору управління правомочності управителя (ТОВ "Дельта М") щодо продажу наданих йому в управління активів (майнових прав за кредитними договорами у кількості 76 одиниць (в т.ч. за спірним кредитним договором)) були обмежені погодженими рішенням НБУ №255 порядком, умовами та ціною, а саме: шляхом продажу одним лотом на аукціоні із стартовою ціною у розмірі 1 639 013,00 грн та, виключно, у випадку якщо такий аукціон не відбудеться - шляхом безпосереднього продажу майна фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону, а НБУ не було надано (погоджено) можливості зміни визначеної в рішенні ціни продажу спірного майна.

При цьому, виходячи із наявних в матеріалах справи документів вбачається, що визначена ТОВ "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 31.03.2015, вартість майнових прав окремо за спірними кредитними договорами (№27/10-721І від 05.12.2006, № 27/10-889А від 24.09.2007, № 27/10-673І від 21.09.2006) - предметом продажу за оскаржуваними Договорами відступлення, становили 53  954,00 грн,                  3  602,00 грн та 20 306,00 грн відповідно.

Тобто, у випадку погодження НБУ можливості продажу майнових права по кожному з кредитних договорів фізичній або юридичній особі окремо, то такий продаж в частині спірного кредитного договору міг бути здійснений за ціною не нижче 53  954,00 грн (кредитний договір №27/10-721І від 05.12.2006), 3 602,00 грн (кредитний договір № 27/10-889А від 24.09.2007) та 20   306,00 грн (кредитний договір № 27/10-673І від 21.09.2006).

У той же час, жодного погодження запропонованої ТОВ "Дельта М" (заяви від 27.01.2015, 28.04.2015) як уцінки спірних активів на 30% від ринкової ціни, визначеної ТОВ "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 31.03.2015, так і продажу окремо по кожному кредитному договору, зміст рішення НБУ №255 не містить, а в матеріалах справи відсутні докази надання НБУ відповідного погодження в подальшому чи в іншій формі.

За таких обставин, суд першої інстанції, з посиланням на ст. 1037 Цивільного кодексу України, п. 13.11 Положення №369 та п. 4.1 Договору управління та з урахуванням визначених рішенням НБУ №255 порядку, умов та ціни продажу спірних майнових прав обґрунтовано дійшов висновку про те, що  управитель (ТОВ "Дельта М") був позбавлений будь-якої можливості вчиняти їх реалізацію (відчуження) за ціною нижче визначеної оцінювачем ТОВ "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 31.03.2015 та шляхом продажу окремо по кожному кредитному договору.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вчинення                        ТОВ   "Агенція комплексного захисту бізнесу    "Дельта М" оспорюваного договору щодо відчуження прав за кредитним договором окремо та за нижчою ціною, ніж визначено у звіті від 31.03.2015 є перевищенням повноважень управителя за договором.

Суд першої інстанції правомірно відхилив аргументи відповідачів про те, що відповідні умови продажу майнових прав (уцінка, безпосередній продаж окремо по кожному кредитному договору) було визначено у численних зверненнях ТОВ "Дельта М" до НБУ про отримання спірного погодження і останнім не було надано чіткої відмови у можливості продажу саме в такому порядку, а приписи Глави 10 Положення №369 передбачають можливість прийняття рішення про повторний продаж активу на аукціоні, якщо актив не було продано на попередніх торгах, зі зменшенням його початкової ціни не більше ніж на 30 відсотків, без повторного погодження з НБУ. 

Ці твердження не спростовують наведених висновків суду щодо визначених у встановленому порядку правомочностей ТОВ "Дельта М" на продаж спірних активів, адже сама по собі відсутність відмови в погоджені тих чи інших умов їх відчуження не нівелює встановленого обмеження права ТОВ "Дельта М" на відчуження переданих в управління активів виключно в рамках наданого погодження, що в даному випадку реалізовано прийняттям рішення НБУ №255.

Апеляційний господарський суд зазначає, що скаржник без належних правових підстав ототожнив повноваження ліквідатора з повноваженнями управителя за Договором, адже приписи глави 10 Положення №369 врегульовують виключно повноваження ліквідатора банку, які не передбачають їх делегування з вчиненням договору управління, а не управителя активами банку, які залишаються непроданими на час закінчення процедури ліквідації банку, повноваження якого унормовано в приписах глави 13 Положення №369.

При цьому, суд звертає увагу, що визначений в положеннях Глави 10 Положення №369 порядок відчуження активів банку може визначати межі здійснення погодження НБУ відповідного відчуження управителем, однак, жодним чином не встановлювати певних прав щодо розпорядження управителем переданими йому активами в частині їх відчуження, адже в силу приписів  ст. 1037 Цивільного кодексу України, п. 13.11 Положення №369 та п. 4.1 Договору управління такі дії здійснюються виключно в межах наданого НБУ погодження.

З врахування викладеного, посилання відповідачів на те, що рішенням НБУ №255 ТОВ "Дельта М" було надано погодження на продаж 76 активів (в т.ч. майнових прав за спірним кредитним договором) в порядку, передбаченому Главою 10 Положення №369, у випадку не реалізації їх на першому аукціоні, шляхом проведення повторного аукціону із зменшення початкової ціни продажу до 30%, а у випадку не продажу на повторному аукціоні - шляхом безпосереднього продажу фізичним чи юридичним особам окремо за кожним кредитним договором за ціною останнього аукціону, тобто, зменшеною до 30%, не відповідають дійсним обставинам спірних правовідносин та ґрунтуються на невірному ототожнені врегульованих Положенням №369 повноважень ліквідатора банку та управителя нереалізованими активами банку. 

З огляду на викладене, продаж кредитних портфелів за оскаржуваними Договорами цесії на користь ТОВ "Гарант" було здійснено всупереч здійсненому НБУ у відповідності до приписів ст. 1037 Цивільного кодексу України, п. 13.11 Положення №369 та п. 4.1 Договору управління погодженню (за іншою ціною та в іншому порядку), тобто, за відсутності необхідної правоздатності у управителя на вчинення таких дій.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що вчинення договорів відступлення було здійснено з порушенням вимог ст. 1037 Цивільного кодексу України, п. 13.11 Положення №369 та п. 4.1 Договору управління та за відсутності необхідного обсягу прамочностей у ТОВ "Дельта М" щодо розпорядження таким майном, кваліфікується як укладення (вчинення) його стороною договору (ТОВ  "Дельта М") з перевищенням повноважень, а відтак свідчить про недодержання при укладенні Договорів відступлення встановлених  статтею 203 ЦК України  вимог, а тому є підставою для визнання їх недійсним у силу приписів  статті 215 ЦК України.

Щодо доводів скаржника про наявність в нього права здійснити уцінку активів на 30%, яке нібито передбачено главою 10 Положення № 369, то вони не відповідають дійсності, оскільки стосуються повноважень ліквідатора банку, які не передбачають їх делегування з вчиненням договору управління, а не управителя активами банку, які залишаються непроданими на час закінчення процедури ліквідації банку, повноваження якого регулюються главою 13 Положення №369.    

Що стосується  інших, визначених позивачем підстав звернення з даним позовом до суду в частині недійсності Договору відступлення, суд відзначає про відсутність потреби у їх дослідженні на предмет обґрунтованості як підстави для визнання недійсним такого договору, адже з огляду на встановлення відсутності необхідного обсягу повноважень у ТОВ "Дельта М" на вчинення дій з продажу спірного майна (відсутності передбачених законодавством умов для цього - погодження НБУ) встановлення дотримання чи ні положень законодавства при встановленні моменту переходу прав на предмет продажу не впливає на висновок про недійсність договорів  відступлення, а в силу приписів ч. 3 ст. 209 Цивільного кодексу України вести мову про дотримання нотаріального посвідчення договору можливо лише щодо правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу, чого в даному випадку судом не встановлено.

Щодо вимог про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" документи, отримані згідно договорів № 009, №011, №014 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитними договорами, суд зазначає наступне. 

Колегія суддів вважає правомірним висновок про те, що надані додаткові договори від 31.05.2019 до договору №011 від 30.09.2015, від 31.05.2019 до договору №009 від 30.09.2015, від 31.05.2019 до договору №014 від 30.09.2015 не спростовують встановлених судом обставин недійсності правочинів та викликають сумніви. 

З цього приводу суд свій висновок грунтує на тому, що додаткові договори до договору №011 від 30.09.2015 та до договору №009 від 30.09.2015 укладені 31.05.2019, у той час як у матеріалах справи наявні докази того, що майнові права за кредитними договорами №27/10-721І від 05.12.2006 та № 27/10-889А від 24.09.2007 були відчужені третім особам ОСОБА_4 та Товариству з обмеженою відповідальністю "Саулес фабрика Україна" на підставі договорів №01-Ч про відступлення права вимоги від 01.04.2016 та № 066 про відступлення права вимоги від 15.01.2019 відповідно. Тобто фактично станом на 31.05.2019 Агенція була позбавлена прав на прийняття будь-яких рішень щодо відступлених майнових прав за вказаними кредитними договорами, у тому числі щодо зміни ціни попереднього відчуження.

За змістом ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.  У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Встановлена судом недійсність Договорів відступлення в силу приписів зазначеної норми чинного законодавства України свідчить про відсутність правових підстав володіння ТОВ "Гарант" переданими йому ТОВ "Дельта М" документами на підтвердження спірних майнових прав, а тому вимога НБУ щодо зобов`язання ТОВ "Гарант" повернути такі документи ТОВ "Дельта М" є обґрунтованою та правомірною.

Разом з тим, оскільки в матеріалах справи наявні договір № 01-Ч про відступлення права вимоги від 01.04.2016 за кредитним договором №27/10-721І від 05.12.2006 та договір № 066 про відступлення права вимоги від 15.01.2019 за кредитним договором № 27/10-889А від 24.09.2007, а також акти приймання-передачі від Агенції до ОСОБА_4 та ТОВ "Саулес Фабрика Україна" відповідно оригіналів документів. Відомостей щодо визнання вказаних правочинів недійсними матеріали справи не містять. Вказані обставини дають підстави дійти висновку про те, що саме у Компанії запитувані Нацбанком документи щодо за кредитним договором №27/10-721І від 05.12.2006 та за кредитним договором № 27/10-889А від 24.09.2007 відсутні, що унеможливлює їх повернення, а тому у задоволені позову в цій частині правомірно відмовлено судом. 

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову Національного банку України.

Апеляційний господарський суд також відхиляє заперечення відповідачів щодо відсутності порушених прав НБУ внаслідок укладення оспорюваного правочину як необґрунтований з огляду на таке.

Так, відповідачі наполягають на відсутності  правових підстав у НБУ на звернення з даним позовом про визнання недійсним договорів відступлення з огляду на принцип здійснення судочинства, який презумує необхідність наявності порушених прав та інтересів суб`єкта звернення.
Позивач у даному випадку не є стороною оспорених правочинів про відступлення права вимоги, але виходячи зі змісту приписів статей  15,  16,  215 ЦК України  кожна особа має право на захист, в тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та може виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16).
За змістом ст.ст. 4, 5 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У Рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з`ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально-правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Так, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України.

Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до приписів вказаної статті кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або Законом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Суд відзначає, що в даному випадку звернення з позовом до суду обумовлюється позивачем як порушенням його права вигодонабувача, метою задоволення вимог в т.ч. якого і було вчинення Договору управління, так і порушенням прав особи, уповноваженої на здійснення контролю за діяльністю управителя, до повноваження якої приписами Глави 14 Положення №369 та Розділу 7 Договору управління віднесено право застосування заходів відповідальності до управителя за неналежне виконання покладених на нього таким договором обов`язків.

З огляду на викладене вбачається, що існування незаконного правочину відчуження спірного активу, що позбавляє можливості задоволення вимог вигодонабувачів за його рахунок, безумовно свідчить про існування порушених прав і інтересів НБУ, які підлягають судовому захисту в обраний згідно приписів чинного законодавства України спосіб - шляхом визнання договору відступлення недійсним за зверненням зацікавленої особи.

Більш того, суд враховує, що в даному випадку позивач також виступає особою, наділеною правом контролю за належним виконанням    відповідачем-1 взятих на себе зобов`язань за Договором управління, а відтак, і правом на застосування визначених законодавством способів відновлення законності у випадку порушення управителем відповідних обов`язків.
Отже, підсумовуючи апеляційний господарський суд відзначає, що    НБУ в розумінні частини третьої  статті 215 ЦК України  є іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, оскільки має обґрунтовану юридичну заінтересованість. В даному випадку, звернення позивача з позовом до суду обумовлено порушенням ТОВ "Дельта М"    умов Договору управління, укладеного між НБУ, ТОВ "Дельта М" та АБ "Банк регіонального розвитку", яке виразилось у порушенні прав особи, уповноваженої на здійснення контролю за діяльністю управителя, до повноваження якої приписами Глави 14 Положення № 369 та Розділу 7 Договору управління віднесено право застосування заходів відповідальності до управителя за неналежне виконання покладених на нього таким договором обов`язків так і правом як вигодонабувача з метою задоволення кредиторських вимог. 
Зважаючи на викладене колегія суддів також відхиляє аргумент скаржника щодо невірного обрання позивачем способу захисту.
Поряд з цим  суд вважає необхідним також зазначити і про таке. 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи висновок, судам слід виходити зі змісту відповідності суб`єктивного права, за захистом якого звернувся позивач, характеру порушення і чи може обраний спосіб забезпечити поновлення порушеного права. При цьому необхідно мати на увазі, що захист суб`єктивних цивільних прав здійснюється в межах правовідносин, які виникли між сторонами.
Тобто, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.
Формулюючи викладені вище висновки, Суд враховує mutatis mutandis висновки Верховного Суду, які він послідовно надає стосовно принципу диспозитивності у господарському судочинстві (постанови Верхового Суду від 08.05.2018 у справі №922/1249/17, від 06.12.2018 у справі №902/1592/15, від 18.03.2019 у справі  №908/1165/17).
Ефективність способу захисту не викликає обґрунтований сумнів з огляду на об`єктивну можливість сприяти відновленню порушеного права, а вказаний спосіб захисту за своєю суттю не є суперечливим у співвідношенні до правовідносин, які склались між сторонами.
В контексті зазначеного, судом також правомірно відхилено посилання відповідачів на встановлення в положеннях Договору управління порядку застосування відповідальності до управителя за збитки, завдані вигодонабувачам унаслідок неефективного управління активами, а також вчинення правочинів з перевищенням наданих йому повноважень або встановлених обмежень - шляхом пред`явлення НБУ вимоги до управителя про відшкодування завданих ним збитків, як на правову підставу відсутності у нього права на звернення з даним позовом до суду судом.

Суд зазначає, за змістом п. 7.2 Договору управління управитель несе відповідальність за збитки, завдані вигодонабувачам  унаслідок неефективного управління активами, а також вчинення правочинів з перевищенням наданих йому повноважень або встановлених обмежень. У цьому разі Національний банк України вимагає від управителя відшкодування завданих ним вигодонабувачам збитків.

У той же час, положеннями ст. 1043 Цивільного кодексу України встановлено, що управитель, який не виявив при управлінні майном належної турботливості про інтереси установника управління або вигодонабувача, зобов`язаний відшкодувати установникові управління завдані збитки, а вигодонабувачеві - упущену вигоду. Управитель несе субсидіарну відповідальність за боргами, що виникли у зв`язку із здійсненням ним управління, якщо вартості майна, переданого в управління, недостатньо для задоволення вимог кредиторів. Субсидіарна відповідальність управителя, встановлена частиною другою цієї статті, настає також у разі вчинення правочинів з перевищенням наданих йому повноважень або встановлених обмежень, за умови, що треті особи, які беруть участь у правочині, доведуть, що вони не знали і не могли знати про перевищення управителем повноважень або встановлених обмежень. У цьому разі установник управління може вимагати від управителя відшкодування завданих ним збитків.

Тобто, врегульовуючи в положеннях ст. 1043 Цивільного кодексу України порядок застосування відповідальності до управителя у вигляді стягнення збитків у разі вчинення ним правочинів з перевищенням наданих йому повноважень або встановлених обмежень законодавцем вставним словом "може" були вказано на альтернативність відповідного способу захисту, що не може свідчити про обмеження права особи на захист своїх прав внаслідок наведених порушень у інший спосіб ніж стягнення збитків. 

Отже, в силу принципу нікчемності угод про відмову від права на звернення до суду, складовою частиною якого є самостійний вибір способу захисту порушених прав, визначення сторонами в положеннях п. 7.2 Договору управління іншого ніж встановлено Законом порядку застосування до управителя відповідальності за вчинення відповідного порушення не може бути правовою підставою для обмеження НБУ у виборі інших способів захисту порушених прав, адже таке обмеження є нікчемним.
Доводи скаржника щодо того, що проведеними позивачем перевірками не було встановлено порушень під час укладення договорів відступлення, викладених висновків не спростовують.
Щодо тверджень ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України  про необхідність закрити провадження у даній справі в частині позовних вимог про визнання недійсним Договору №009 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за Кредитним договором № 27/10-721І від 05.12.2006 у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки цей договір визнаний недійсним судовим рішенням в іншій цивільній справі №759/14346/16-ц. 

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" про закриття провадження залишено без задоволення.

Щодо означених посилань ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" про те, що договір №009 від 30.09.2015 визнаний недійсним судовим рішенням в іншій цивільній справі №759/14346/16-ц суд виходив з наступного. 

Колегією встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва   від 05.10.2018, було  визнано недійсним договір відступлення права вимог №009 від 30.09.2015 року за кредитним договором №27/10-7211 від 05.12.2006 року укладений між ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу Дельта М" та ТОВ "Колекторська компанія "ГАРАНТ". Дане рішення набуло законної сили після  розгляду цивільної справи  Верховним Судом 09.12.2020. Підставою  визнання вказаного договору недійсним зазначено те, що ТОВ "Колекторська компанія "ГАРАНТ" не мало права укладати договір так як не є фінансовою установою (стаття 1079 ЦК України). 

В межах даної господарської справи № 910/13299/18, підставою для визнання недійсним вказаного договору зазначається порушення управителем - ТОВ "Дельта М" вимог законодавства під час відчуження майна без погодження Національним банком України (стаття 1037 ЦК України).

Таким чином колегією встановлено, що у справі №759/14346/16-ц  підстави позову та суб`єктний склад учасників судового процесу є відмінними ніж  у господарській   справі № 910/13299/18. 

З огляду на юридичний аналіз спірних правовідносин, здійснений апеляційним судом, інших належних доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. 

          У розгляді цього спору, судом апеляційної інстанції також враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 08.08.2019 у справі №    910/13317/18, від 05.09.2019 у справі №    910/13412/18, від 24.09.2019 у справі №    910/13297/18. 
Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1  статті 9 Конституції України  та беручи до уваги ратифікацію  Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006    №3477-IV  "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції  зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України",       no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства. 
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.
Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на  скаржника. 
Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                       ПОСТАНОВИВ:
1.  Апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 у справі №910/13299/18 залишити без змін.           
3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції. 
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
          Повний текст судового рішення складено та підписано - 03.06.2021.

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                О.В. Попікова

                                                                                О.О. Євсіков