ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року	Львів	Справа № 260/4616/20 пров. № А/857/5496/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді                                                     Сеника Р.П.,  
суддів                                                                           Кухтея Р.В., Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання                    Лутчин А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та виконуючого обов`язки голови Воловецької районної державної адміністрації Понзель Івана Михайловича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року у справі № 260/4616/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконуючого обов`язки голови Воловецької районної державної адміністрації Понзеля Івана Михайловича, Воловецької районної державної адміністрації про визнання дій протиправними, поновлення на посаді,-
суддя в 1-й інстанції –Дору Ю.Ю.,
час ухвалення рішення – 15.02.2021 року,
місце ухвалення рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – 17.02.2021 року,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Воловецької районної державної адміністрації, Виконуючого обов`язки голови Воловецької районної державної адміністрації Понзель Івана Михайловича згідно якого просив суд: 1. Визнати протиправними дії відповідачів щодо відмови в поновленні ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Воловецької районної державної адміністрації; 2.Поновити ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Воловецької районної державної адміністрації з 11.12.2020;3.Стягнути з Воловецької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за період з 11.12.2020 і до моменту поновлення його на посаді керівника апарату Воловецької районної державної адміністрації;4.Стягнути з Воловецької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 суму нанесеної моральної шкоди в розмірі 645 900,00 грн.5.Стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.
Позовні вимоги мотивовані тим, що в 2015 році позивач був обраний депутатом Воловецької районної ради, а рішенням І сесії VIII скликання вказаного органу місцевого самоврядування від 08.12.2015 обраний заступником голови цієї ради. Згідно з приписами ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» у разі обрання депутата місцевої ради на виборну посаду у раді, на якій він працює на постійній основі, трудовий договір з ним за попереднім місцем роботи припиняється відповідно до законодавства з врахуванням викладених норм 08 грудня 2015 року розпорядженням голови Воловецької РДА від 08.12.2015 № 67-р ОСОБА_1 було звільнено з посади керівника апарату у зв`язку з обранням на виборну посаду у Воловецьку районну раду на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. 10 грудня 2020 року закінчились повноваження позивача як депутата районної ради, відтак він був звільнений з посади заступника голови Воловецької районної ради у зв`язку з закінченням повноважень. Цього ж дня ОСОБА_1 подав в.о. голови Воловецької РДА Понзелю І.М. заяву про поновлення на посаді керівника апарату РДА, до якої додав копію розпорядження від 10.12.2020. Листом від 11.12.2020 №1681/02-31 за підписом в.о. голови Воловецької РДА Понзеля І.М. позивачу було відмовлено в поновленні на посаді через те, що таку займає інший працівник, який в 2018 році був призначений на цю посаду безстроково. Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року у справі № 260/4616/20 позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Воловецької районної державної адміністрації (вул. Пушкіна, буд. 8,смт. Воловець, Закарпатська область,89100, код ЄДРПОУ - 04053855) та Виконуючого обов`язки голови Воловецької районної державної адміністрації Понзель Іван Михайлович Виконуючого обов`язки голови Воловецької районної державної адміністрації Понзель Іван Михайлович (вул. Пушкіна, буд. 8,смт. Воловець,Закарпатська область,89100) щодо відмови в поновленні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) на посаді керівника апарату Воловецької районної державної адміністрації. Поновлено ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) на посаді керівника апарату Воловецької районної державної адміністрації днем 11.12.2020 року. Стягнуто з Воловецької районної державної адміністрації (вул. Пушкіна, буд. 8,смт. Воловець, Закарпатська область,89100, код ЄДРПОУ - 04053855) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12322,20 (дванадцять тисяч триста двадцять дві гривні двадцять копійок) з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Воловецької районної державної адміністрації та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 8541,53 грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів допущено до негайного виконання. Стягнуто з Воловецької районної державної адміністрації (вул. Пушкіна, буд. 8,смт. Воловець, Закарпатська область,89100, код ЄДРПОУ - 04053855) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 2000,00 грн.(дві тисячі гривень). У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржили позивач та відповідач, подавши на нього апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі апелянт – ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяґв до уваги, що позивач не працював у Воловецькій районній державній адміністрації не працював 5 років, а тому відновлювати порушені права враховуючи показник заробітної плати п`ятирічної давності є несправедливим. Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Крім того, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року у справі № 260/4616/20 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
В апеляційній скарзі апелянт – виконуючий обов`язки голови Воловецької районної державної адміністрації Понзель Іван Михайлович зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що 10 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 подав в.о. голови Воловецької РДА Понзелю І.М. заяву про поновлення на посаді керівника апарату РДА, до якої додав копію розпорядження від 10.12.2020 року. Листом від 11.12.2020 року №1681/02-31 за підписом в.о. голови Воловецької РДА Понзеля І.М. позивачу було відмовлено в поновленні на посаді через те, що таку займає інший працівник, який з 24.01.2018 році був призначений на цю посаду безстроково у зв`язку із переведенням. Працівник, який зараз обіймає посаду, на яку претендує повернутись позивач, не може бути звільнений з ініціативи районної ради в порядку п. 6 ст. 40 Кодексу Законів про працю України чи з інших підстав з мотиву повернення на посаду позивача. Таким чином, відсутня можливість поворотного надання позивачу попередньої посади, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, який не визнає можливості припинення трудового договору з працівником за мотивами повернення на попередню роботу після закінчення повноважень за виборною посадою особи, котра раніше звільнилася з цієї роботи у зв`язку з обранням на таку посаду, якщо тільки працівника не було прийнято на строк повноважень цієї особи на виборній посаді. Рівноцінні посади у апараті районної державної адміністрації відсутні, у зв`язку із чим відповідач діяв в межах та спосіб встановлений чинним законодавством. Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року у справі № 260/4616/20 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційних скарг та заперечень на них, колегія суддів приходить до переконання, що вони не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач до обрання на посаду заступника голови Воловецької районної ради Закарпатської області працював на посаді керівника апарату Воловецької районної державної адміністрації Закарпатської області, об`єктивних перешкод для надання позивачеві вказаної роботи не існувало, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про визнання протиправними дій Воловецької районної державної адміністрації та Виконуючого обов`язки голови Воловецької районної державної адміністрації Понзель Івана Михайловича щодо відмови в поновленні ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Воловецької районної державної адміністрації та відповідно щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Воловецької районної державної адміністрації днем 11.12.2020 року.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що в 2015 році позивач був обраний депутатом Воловецької районної ради, а рішенням І сесії VIII скликання вказаного органу місцевого самоврядування від 08.12.2015 обраний заступником голови цієї ради.
08 грудня 2015 року розпорядженням голови Воловецької РДА від 08.12.2015 року № 67-р ОСОБА_1 було звільнено з посади керівника апарату у зв`язку з обранням на виборну посаду у Воловецьку районну раду на підставі п.5 ст. 36 КЗпП України.
10 грудня 2020 року закінчились повноваження позивача як депутата районної ради, відтак він був звільнений з посади заступника голови Воловецької районної ради у зв`язку з закінченням повноважень.
10 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав в.о. голови Воловецької РДА Понзелю І.М. заяву про поновлення на посаді керівника апарату РДА, до якої додав копію розпорядження від 10.12.2020 року(а.с.10).
Листом від 11.12.2020 №1681/02-31 за підписом в.о. голови Воловецької РДА Понзеля І.М. позивачу було відмовлено в поновленні на посаді через те, що таку займає інший працівник, який в 2018 році був призначений на цю посаду безстроково, а рівноцінні посади у апараті районної державної адміністрації відсутні.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного конституційного права на працю.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус депутата сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради, гарантії депутатської діяльності визначено в Законі України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11 липня 2002 року №93-IV (далі - Закон №93-IV).
Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону №93-IV депутат місцевої ради здійснює свої повноваження, не пориваючи з виробничою або службовою діяльністю. Депутат місцевої ради, обраний секретарем сільської, селищної, міської ради, головою, заступником голови районної, обласної, районної у місті ради, працює у відповідній раді на постійній основі і не може суміщати свою службову діяльність з іншою роботою, у тому числі на громадських засадах (за винятком викладацької, наукової та творчої у позаробочий час), займатися підприємницькою діяльністю, одержувати від цього прибуток, якщо інше не передбачено законом.
Частиною першою статті 33 Закону №93-IV (у редакції, чинній на момент обрання позивача на виборну посаду) передбачено, що в разі обрання депутата місцевої ради на виборну посаду у раді, на якій він працює на постійній основі, трудовий договір з ним за попереднім місцем роботи припиняється відповідно до законодавства. Обраний на виборну посаду у відповідній раді, на якій він працює на постійній основі, депутат місцевої ради, який перебуває на службі у військових формуваннях чи правоохоронних органах держави, прикомандировується до місцевої ради із залишенням на цій службі.
01 січня 2008 року набрав чинності Закон України від 11 січня 2007 року №  575-V, яким частину першу статті 33 Закону №93-IV доповнено абзацом другим такого змісту: «З працівником, якого прийнято на роботу (посаду), що її виконував (займав) депутат місцевої ради, укладається строковий трудовий договір; цей договір розривається у разі повернення депутата місцевої ради на роботу, але не пізніш як через три місяці після припинення повноважень депутата місцевої ради».
Відповідно до частини другої статті 33 Закону №93-IV (у редакції, чинній на момент припинення повноважень позивача на виборній посаді в Харківській обласній раді Харківської області) депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації.
У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді.
Час, коли колишній депутат тимчасово не працював у зв`язку з неможливістю надання йому попередньої або рівноцінної роботи (посади) безпосередньо після закінчення строку його повноважень, зараховується, але не більше шести місяців, до страхового стажу і стажу роботи (служби) за спеціальністю, за якою депутат працював до обрання у місцеву раду, де він виконував свої обов`язки на постійній основі.
Згідно з частиною третьою статті 33 Закону №93-IV депутат місцевої ради може бути звільнений з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу від займаної посади, виключений з навчального закладу за умови його попередження в порядку, встановленому законом. Про таке попередження відповідний власник або уповноважений ним орган письмово повідомляє не менш ніж за 15 днів відповідну місцеву раду.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.
Аналіз положень статті 33 Закону №93-IV дає підстави для висновку, що законодавством гарантується право депутата місцевої ради на надання йому, після закінчення його повноважень за виборною посадою, попередньої роботи (посади), а за її відсутності - іншої рівноцінної роботи (посади).
Під відсутністю посади/роботи необхідно розуміти лише об`єктивну неможливість надати депутату місцевої ради, звільненому з виборної посади, попередньої посади через ліквідацію підприємства, установи, організації, її скорочення тощо, а не відсутність вакансії у зв`язку з тим, що посаду, яку до обрання на виборну посаду обіймав депутат місцевої ради, було запропоновано іншій особі.
Якщо посаду, яку обіймав депутат місцевої ради до обрання його на виборну посаду у раді, займає інша особа, трудовий договір з нею, у тому числі укладений безстроково, розривається з підстав, передбачених пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України, частиною другою статті 33 Закону №93-IV.
Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 12.06.2020 року у справі № №635/1071/17.
Отже, та обставина, що на момент закінчення повноважень позивача як заступника голови Воловецької районної ради Закарпатської області посада, яку він обіймав до обрання на виборну посаду , не є вакантною, не може бути перешкодою для надання йому попередньої посади (роботи).
Як підтверджено матеріалами справи, позивач до обрання на посаду заступника голови Воловецької районної ради Закарпатської області працював на посаді керівника апарату Воловецької районної державної адміністрації Закарпатської області, а тому відмови в поновленні ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Воловецької районної державної адміністрації є протиправними.
Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як встановлено з матеріалів справи, середньоденна заробітна плата позивача складає 280,05грн, вимушений прогул позивача становив 44 робочих дні, відтак на його користь з Воловецької районної державної адміністрації підлягає стягненню середній заробіток на суму 12322,20 грн (280,05 грн.*44 дні).
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із змінами і доповненнями) під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).
Оскільки, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження причинного зв`язку між рішенням відповідача та заподіянням йому моральної шкоди (у вигляді душевних страждань, психологічних переживань тощо), то саме лише твердження позивача про те, що моральна шкода була спричинена йому внаслідок незаконного рішення відповідача не може слугувати підставою для стягнення моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення моральної шкоди, оскільки позивач не надав жодних доказів на підтвердження причинного зв`язку між рішенням відповідача та заподіянням йому моральної шкоди (у вигляді душевних страждань, психологічних переживань тощо).
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені позивачем та відповідачем в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційних скарг, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та виконуючого обов`язки голови Воловецької районної державної адміністрації Понзель Івана Михайловича залишити без задоволення.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року у справі № 260/4616/20 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 13.05.2021 року