ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4560/21 Справа № 179/1271/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
при секретарі - Солодовій І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року
у справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа Сьома дніпровська державна нотаріальна контора про визначення частки померлого в спільній власності подружжя та визнання права власності на ј частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, –  

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись, на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Спадкоємцями першої черги після його смерті є його син ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , який був придбаний ОСОБА_3 під час зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_2 . 
З метою оформлення спадкових прав, позивач звернувся до Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 
Постановою Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори від 09 січня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ј частину житлового будинку, у зв`язку із тим, що право власності на будинок в цілому зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 . 
Позивач зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 10 вересня 1966 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого Магдалинівською державною нотаріальною конторою 03 листопада 1997 року, ОСОБА_2 придбала житловий будинок АДРЕСА_1 . Таким чином придбаний житловий будинок є спільним майном подружжя, а частка ОСОБА_3 в праві спільної власності подружжя складає Ѕ частину.
У зв`язку з вищезазначеним, позивач просив суд визначити частку померлого ОСОБА_3 в розмірі Ѕ у спільній сумісній власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на ј частину вказаного житлового будинку.
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим що, в матеріалах спадкової справи відсутня постанова нотаріуса щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, що є обов`язковою умовою для звернення до суду для захисту порушених прав, при цьому в порушення вимог ч. 3 ст. 83 та ч. 5 ст. 177 ЦПК України копію постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 січня 2020 року було надано до суду лише 10 грудня 2020 року. 
Не погодившись з таким рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що в матеріалах справи наявна постанова Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Той факт, що вказану постанову не було додано до позовної заяви, не є підставою для відмови у позові. Відповідачем не було спростовано презумпцію спільності майна подружжя, тому позивач як спадкоємець померлого має право на отримання спадщини.
       Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з огляду на наступне.
       Судом встановлено, що ОСОБА_3 є батьком позивача у справі (а. с. 10).
        ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 10 вересня 1966 року (а. с. 11).
       Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 листопада 1997 року, ОСОБА_2 придбала житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 12). 
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а. с. 9).
       Після смерті ОСОБА_3 , позивач та його мати (дружина спадкодавця) ОСОБА_2 , звернулися до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 62, 68). 
       Постановою Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 січня 2020 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 .
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів того, що він в установленому законом порядку подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, та нотаріус відмовив йому у видачі вказаного свідоцтва.
       Колегія суддів не погоджується з мотивами відмови суду першої інстанції та вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.
       Відповідно до частини першої статті 22 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу будинку від 03 листопада 1997 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
       Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності Сімейного кодексу України, застосуванню підлягають положення статтей 22, 24, 28 КпШС 1969 року.
       Відповідно до статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
       Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
       Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
       Відповідно до статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
       Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі
№ 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18) зроблено висновок про те, що визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.
За умови пред`явлення позову про визнання права власності на частку одного з подружжя у спільному сумісному майні такого подружжя, позов про визначення частки померлого у цьому майні є зайвим. 
Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 266/5267/18. 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Судом встановлено, що право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 . 
Враховуючи, що за життя ОСОБА_3 його частка у спільному сумісному майні не було визначена, вимоги про визнання за позивачем права власності на таку частку не можуть бути задоволені. 
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року — змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова