Номер провадження: 22-ц/813/5849/21 
Номер справи місцевого суду: 522/10259/16-ц
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючої – судді Ващенко Л.Г.
суддів – Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С., 
за участі секретаря – Бєляєвої О.К. 

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року (одноособово суддя Єршова Л.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна і визнання недійсною розписки від 06.02.2015 року, 

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)
ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , і, остаточно уточнивши позов, просив суд стягнути з відповідачки заборгованість у сумі 70 729,28 гривень, а також визнати недійсною розписку від 06.02. 2015 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 .
Позов обґрунтовано наступним.
22.09.2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладений договір оренди нерухомого майна, відповідно до умов якого орендодавець передала, а орендар прийняв у тимчасове користування (оренду) приміщення у вигляді квартири АДРЕСА_1 загальною площею 121,5 м2. На звороті акту приймання-передачі майна від 11.09.2012 року зазначено, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 гарантійну заставу в сумі 1 500 доларів США згідно п. 5.4. договору оренди, проте не повернула позивачу зазначену суму. Станом на 26.05.2016 року відповідачка овинна повернути еквівалент 1 500 доларів США, а саме 37 695 гривень завдатку (за збереження орендованого майна), 12 054,96 гривень збитків і 1 482,67 гривень 3% інфляційних втрат. Крім того, згідно розрахунку інфляції за період з 26.05.2016 по 12.06.2019 року, сума боргу 51 232 гривень збільшилась на 19 497,28 гривень і становить 70 729,28 гривень.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №522/21088/15-ц, яке залишено в силі судом касаційної інстанції, із позивача помилково стягнуто неіснуючий борг за договором оренди від 22.09.2012 року в сумі 84 694 гривень, у зв`язку з чим він опинився у вкрай невигідних умовах і з боргом, а тому розписка від 06.02.2015 року є недійсною, згідно зі ст. 233 ЦК України.
Посилаючись на зазначені обставини позивач просив про задоволення позову.
У судовому засіданні 05.12.2019 року позивач та його представник позов підтримали і просили про задоволення позову, представник відповідачки заперечував проти задоволення позову.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволені позову.
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)
Позивач ОСОБА_1 не погодивсчя із рішенням суду від 05.12.2019 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)        
Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає:
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 70 729,28 гривень і визнання недійсної розписки від 06.02.2015 року, суд першої інстанції фактично переписав усі норми закону, що стосуються укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України) та вказав, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що розписка від 06.02.2015 року була написана позивачем під впливом тяжкої обставини. 
Проте, з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони не засновані на повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні обставин цієї справи.
За договором оренди нерухомого майна від 22.09.2012 року (п.2.4) сторони домовилися про строки звільнення орендованого приміщення у 30 днів. Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 вимагала виселення родини позивача протягом 3 днів. За таких обставин, позивач опинився у вкрай важких умовах, оскільки за 3 доби знайти нову квартиру в оренду, яка б відповідала об`єктивно мінімально необхідним умовам для мешкання сім`ї з 3/х чоловік і з неповнолітнім сином, неможливо. Також неможливо зібрати та перевезти усі речі та меблі, якщо прийняти до уваги погодні умови (снігопади зими 2014-2015 років).
Суд не прийняв до уваги пояснення позивача щодо обставин написання розписки. Відповідачка приїхала на розмову про виселення вже із заготовленим печатним текстом розписки і повідомила, що у разі її не підписання, позивача буде негайно виселено на вулицю з усім майном, не зважаючи на погані погодні умови 06.02.2015 року (хмарно, дощ, опади, слабкий сніг, згідно довідки Гідрометцентру).
Суд не прийняв до уваги клопотання представника позивача від 27.08.2019 року вх. № 90659/19 про надання додаткового строку для приєднання доказів у справі: копії запиту адвоката від 14.06.2019 року № 11 на адресу Гідрометцентру Чорного та Азовського морів; відповіді від 19.06.2019 № 10-1/15-539 з довідкою про погодні умови з 01.02. по 06.02.2015 року; рахунку із доказами оплати та актом № 358 від 18.06.2019 року. Доказами, що розписка від 06.02.2015 року написана позивачем під впливом тяжкої обставини в справі є: договір; диск звукозапису судового засідання; розписки про розрахунки за оренду; свідоцтво про народження дитини, а також довідка про стан погоди з 1 по 6 лютого 2015 року, проте, суд не розглянув по суті клопотання, тому ці докази додаються до апеляційної скарги.
Суд не повно та не всебічно вивчив матеріали справи.
Так, до заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач додав копію диску звукозапису судового засідання у справі під час прийняття рішення від 29.09.2016 року у цивільній справі Київського районного суду Одеси № 522/21088/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди. Суд не прослуховував звукозапис зі справи № 522/21088/15- ц, що свідчить про неповноту розгляду справи. Суд не прийняв до уваги копію свідоцтва про народження неповнолітньої дитини позивача та розписки про розрахунок оренди.
Суд помилково вважав, що під час розгляду справи № 522/21088/15-ц розглядались питання наявності чи відсутності боргу за договором оренди, дослідження розписки про наявність боргу. Предметом розгляду цієї справи є повернення гарантійної застави у сумі 1 500 доларів США, які відповідачка не повернула відповідно до п. 5.4 договору оренди, а також збільшені позовні вимоги у вигляді визнання розписки від 06.02.2015 року недійсною. Суд першої інстанції самоусунувся від розгляду справи по суті і помилково вказав про те, що питання про наявність чи відсутність боргу за договором оренди майна були предметом розгляду справи № 522/21088/15-ц.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2016 року у справі № 522/21088/15-ц, яке скасовано на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 01.06.2017 року і залишено без змін на підставі постанови Верховного Суду від 05.09.2018 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором оренди нерухомого майна у сумі 84 694 гривень. Предметом позову у справі № 522/21088/15-ц була заборгованість за договором оренди від 22.09.2012 року, яка начебто виникла за листопад та грудень 2014 року. Проте, під час розгляду цієї справи, представник ОСОБА_1 намагалася подати до суду зустрічну позовну заяву про повернення 1 500 доларів США (37 695 грн.) гарантійного внеску, що підлягав поверненню за договором оренди (п.5.4), збитків і інфляційних втрат, проте судом було відмовлено із посиланням на заверення попреднього засідання, незважаючи на те, судове засідання було завершено після заявленого клопотання про прийняття зустрічного позову. Звукозаписом судового засідання у справі № 522/21088/15-ц, який подано до суду 12.06.2019 року підтверджується факт того, що Київський районний суд м. Одеси відмовився приймати зустрічну позовну заяву про повернення гарантійного внеску, збитків і інфляційних витрат, про це також свідчить ухвала суду від 06.06.2016 року.
07.06.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із самостійним позовом до ОСОБА_2 про повернення 1 500 доларів США (37 695 грн.), тобто предметом цього позову були таки самі позовні вимоги, як і у зустрічному позові, який подавався до Київського районного суду м. Одеси по справі № 522/21088/15-ц.
Те, що розписка про наявність боргу за договором оренди у розмірі 84 694 гривень була предметом розгляду Верховним Судом не свідчить, що у позивача ОСОБА_1 відсутнє право на звернення до суду із позовом про повернення гарантійного внеску, передбаченого умовами договороу оренди квартири. Гарантійна застава у розмірі 1 500 доларів США не повернута і достатньо математично порахувати усі платежі, які детально розписані в заяві про збільшення позовних вимог та додані до справи, що гарантійна застава зарахована в рахунок якогось неіснуючого боргу, в матеріалах цієї справи не має, як не має таких доказів і у справі № 522/2108 8/15-ц.
Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Практика ЄСПЛ засвідчує, що право на доступ до суду включає в себе й право на ухвалення рішення по справі. До конструкції «права на розгляд справи» також включається обов`язковий та остаточний характер судового рішення, а саме: обов`язок держав-учасниць Конвенції забезпечити остаточність судових рішень розуміється як те, що права вищих судів переглядати судові рішення мають використовуватися з метою виправлення допущених помилок, а не для проведення нових слухань.
За вимогами статті 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 ЦК України. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його не складання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Пунктом 4 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки цим нормам закону і помилково не застосував їх до спірних правовідносин.
У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15.05.2008 року по справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Оскаржуване судове рішення першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦГІК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права.
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
Відповідачка ОСОБА_2 не скористалась правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
22.09.2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладений договір оренди нерухомого майна, відповідно до умов якого орендодавець ОСОБА_2 передала, а орендар ОСОБА_1 прийняв у тимчасове користування (оренду) приміщення у вингляді квартири АДРЕСА_1 загальною площею 121,5 м2 (а.с.8-11).
Відповідно до п. 4.1. договору оренди від 22.09.2012 року, орендна плата за перший місяць користування майном вноситься орендарем у строк не пізніше оформлення акту приймання-передачі майна у готівковій формі. В наступному орендна плата вноситься орендарем орендодавцю щомісячно не пізніше кожного двадцять другого числа розрахункового місяця (а.с.9). 
На звороті акту приймання-передачі майна від 11.09.2012 року зазначено, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 гарантійну заставу в сумі 1 500 доларів США, у порядку п. 5.4. договору оренди, а 29.09.2012 року ОСОБА_1 вніс аванс за оренду квартири у розмірі 1 700 доларів США (а.с.10, 12 зворот).
Розмір орендної плати встановлений сторонами у сумі 14 400 гривень на місяць, еквівалент 1 700 доларів США по курсу НБУ (з яких 200 доларів США комунальні платежі) вноситься орендарем орендодавцю. Сторони домовилися, що розмір орендної плати є фіксованим та не змінюється протягом дії договору за виключенням індексації у зв`язку із зміною курсу гривні до долара США (п.п.4.2,4.3 договору оренди, а.с.9,10).
22.09.2012 року, за актом приймання-передачі, ОСОБА_1 прийняв від ОСОБА_2 нерухоме майно і обладнання квартири АДРЕСА_2 (а.с.12,12 зворот). 
06.02.2015 року ОСОБА_1 видав розписку про те, що він підтверджує факт наявності у нього перед ОСОБА_2 заборгованості за договором оренди від 22.09.2012 року квартири АДРЕСА_3 у розмірі 3 400 доларів США, яку зобов`язався погасити не пізніше травня (а.с.107).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2016 року по справі № 522/21088/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди, яке скасовано на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 01.06.2017 року і залишено без змін на підставі постанови Верховного Суду від 05.09.2018 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором оренди нерухомого майна у сумі 84 694 гривень (а.с.33,34,39,40,65-73). 
07.06.2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення гарантійної застави та збитків, і, остаточно уточнивши позов 12.06.2019 року, просив суд стягнути з відповідачки заборгованість у сумі 70 729,28 гривень, а також визнати недійсною розписку від 06.02.2015 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 (а.с.3,4,101-104).
Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.
Між сторонами виникли правовідносини із зобов`язання, які регулюються нормами ЦК України.
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 у позові виходив з недоведеності позовних вимог, зокрема, суд виходив з того, що є рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2016 року у справі № 522/21088/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди, яке залишено без змін на підставі постанови Верховного Суду від 05.09.2018 року, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором оренди нерухомого майна у сумі 84 694 гривень (а.с.148-152).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині з таких підстав.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства ( ст. ст. 11 ч.1, ч.2 п.1, 13 ч.1, 14 ч.1 ЦК України).
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ст. 509 ч.ч.1,2, 598 ч.1 ЦК України).
За  договором  найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років (ст. 810 ч.1, 820 ч.1, 821 ч.1 ЦК України).
Між сторонами з 2012 року існували зобов`язання з договору оренди нерухомого майна від 22.09.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , відповідно до умов якого орендодавець ОСОБА_2 передала, а орендар ОСОБА_1 прийняв у тимчасове користування (оренду) приміщення: квартиру АДРЕСА_1 .
На виконання умов договору оренди нерухомого майна від 22.09.2012 року, ОСОБА_1 06.02.2015 року видав розписку, якою підтвердив наявність у нього перед ОСОБА_2 заборгованості за оренду квартири АДРЕСА_1 за договором оренди від 22.09.2012 року у розмірі 3 400 доларів США, яку зобов`язався погасити не пізніше травня місяця.
У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна від 22.09.2012 року у розмірі  84 694 гривень з підстав неналежного виконання зобов`язання.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2016 року по справі № 522/21088/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди, яке скасовано на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 01.06.2017 року і залишено без змін на підставі постанови Верховного Суду від 05.09.2018 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором оренди нерухомого майна від 22.09.2012 року у сумі 84 694 гривень.
Розділом 5 договору оренди нерухомого майна від 22.09.2012 року, сторони визначили умови забезпечення виконання зобов`язання. Так, з метою забезпечення виконання орендарем своїх зобов`язань за договором, сторони дійшли згоди, що з моменту підписання договору орендар вносить (передає) орендодавцю грошову суму, рівну місячній орендній платі. У випадку дострокового припинення договору з ініціативи орендодавця, не пов`язаного з невиконанням орендарями своїх зобов`язань по договору, вказана сума повертається орендарю. У випадку дострокового припинення договору з ініціативи орендаря, проте внаслідок винних дій орендаря, вказана сума зараховується в рахунок орендної плати за останній місяц оренди. Орендар вносе заставу 1 500 доларів, як гарантію збереження орендованого майна. Ця сума повертається при розірванні або закінченні договору. При пошкодженні майна орендодавцем утримується вартість ремонту, пошкоджень і оплати комунальних послуг. У всіх інших випадках припинення договору, вказана сума зараховується в суму орендної плати за останній місяць користування об`єктом оренди (п.п.5.1-5.5 договору оренди, а.с.10)
Виконання зобов`язання може забезпечуватися, у тому числі, заставою.  В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. (ст. 546 ч.1, 572-574 ч.1 ЦК України).
Зі змісту рішення суду від 29.09.2016 року по справі № 522/21088/15-ц вбачається, що оскільки відповідач ОСОБА_1 при укладенні договору надав гарантійну заставу в розмірі 1 500 доларів США, позивачка зменшила суму заборгованості на цю суму і не заявляє вимог щодо стягнення заборгованості за січень, лютий 2015 року, у зв`язку з чим просила стягнути заборгованість за договором оренди за листопад та грудень 2014 року у розмірі 84 694 гривень (а.с.33,33 зворот, 39,39 зворот).
Верховний Суд, залишаючи без змін рішення суду від 29.09.2016 року по справі № 522/21088/15-ц, у постанові від 05.09.2018 року погодився з рішенням суду в частині того, що суд правильно встановив, що відповідач не надав доказів того, що він оплатив оренду плату за листопад і грудень 2014 року (а.с.69). 
Зважаючи на те, що договір оренди від 22.09.2012 року припинив свою дію у лютому 2015 року, дострокове припинення договору оренди мало місце через невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором внаслідок не внесення ним орендної плати у період з листопада 2014 року по лютий 2015 року, договором оренди (п.5.5) визначено, що у випадку припинення дії договору, застава 1 500 доларів може бути зарахована в суму орендної плати, крім того, зі змісту рішення суду від 29.09.2016 року по справі № 522/21088/15-ц вбачається, що ОСОБА_2 зменшила суму заборгованості на суму застави 1 500 доларів США, у зв`язку з чим не заявляла вимог про стягнення заборгованості за січень та лютий 2015 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові про стягнення еквіваленту застави, збитків та нарахування інфляційних втрат на вказану суму.
Правильним є і висновок суду в частині відмови у позові про визнання недійсною розписки від імені ОСОБА_1 від 06.02.2015 року про визнання ним боргу перед ОСОБА_2 за договором оренди від 22.09.2012 року у розмірі 3 400 доларів США.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ч.1 ЦК України).
Розписка від імені ОСОБА_1 від 06.02.2015 року про визнання ним боргу перед ОСОБА_2 за договором оренди від 22.09.2012 року у розмірі 3 400 доларів США, у розумінні ч.1 ст. 202 ЦК України, не є правочином. Вказана розписка є письмовим доказом на підтвердження неналежного виконання договору оренди нерухомого майна від 22.09.2012 року.
Верховний Суд, у постанові від 05.09.2018 року, у тому числі зазначив: «…Відповідач користувався вищезазначеною квартирою до лютого 2015 року, при цьому, 06.02.2015 року написав розписку, зі змісту якої вбачається, що останній підтверджує факт наявності у нього перед ОСОБА_2 заборгованості з оренди квартири у розмірі 3 400 доларів США, яку він зобов`язався погасити не пізніше травня місяця….суд першої інстанції…правильно встановив обставини справи та відповідні правовідносини сторін, а саме, що остання оплата за договором оренди проведена відповідачем 28 листопада 2014 року за вересень та жовтень, при цьому, доказів проведення оплати за листопад і грудень 2014 року немає, а згідно із розпискою від 06 лютого 2015 року відповідач визнав наявність у нього заборгованості за договором оренди в розмірі 3 400 доларів США, а посилання останнього, що позивач ввела його в оману та змусила написати цю розписку не підтверджено доказами.» (а.с.69).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ст. 82 ч.4 ЦПК України).
З огляду на те, що у справі № 522/21088/15-ц ОСОБА_2 зменшила суму заборгованості на суму застави (1 500 доларів США), розписка від імені ОСОБА_1 від 06.02.2015 року про визнання ним боргу перед ОСОБА_2 за договором оренди від 22.09.2012 року у розмірі 3 400 доларів США, у розумінні ч.1 ст. 202 ЦК України, не є правочином, а є письмовим доказом на підтвердження неналежного виконання договору оренди нерухомого майна від 22.09.2012 року, відсутні підстави, як для задоволення позову про стягнення суми застави, збитків та нарахувань інфляційних втрат, так і для визнання розписки недійсною. 
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи позивача ОСОБА_1 у скарзі, що: за договором оренди нерухомого майна від 22.09.2012 року сторони домовилися про строки звільнення орендованого приміщення у 30 днів, однак ОСОБА_2 вимагала виселення родини позивача протягом 3 днів, у зв`язку з чим позивач опинився у вкрай несприятливих умовах, крім того, до уваги слід взяти погодні умови (снігопади зими 2014-2015 років); суд не прийняв до уваги пояснення позивача щодо обставин написання розписки (розписка була виготовлена із заготовленим печатним текстом і у разі її не підписання, позивача негайно виселили на вулицю з усім майном, без врахування погодних умов станом на 06.02.2015 року; суд не прийняв до уваги клопотання представника позивача від 27.08.2019 року вх. № 90659/19 про надання додаткового строку для приєднання доказів по справі: копії запиту адвоката на адресу Гідрометцентру Чорного та Азовського морів і відповіді від 19.06.2019 № 10-1/15-539 з довідкою про погодні умови з 01.02. по 06.02.2015 року); суду надавалась копія диску звукозапису судового засідання у справі № 522/21088/15-ц, який суд не прослуховував; суд не прийняв до уваги копію свідоцтва про народження неповнолітньої дитини позивача та розписки про розрахунок оренди; суд помилково вважав, що під час розгляду справи № 522/21088/15-ц розглядались питання наявності чи відсутності боргу за договором оренди, досліджувалась розписка про наявність боргу; предметом позову у справі № 522/21088/15-ц була заборгованість за договором оренди від 22.09.2012 року, яка начебто виникла за листопад та грудень 2014 року; під час розгляду цієї справи, представник ОСОБА_1 намагалася подати зустрічну позовну заяву про повернення 1 500 доларів США, суми гарантійного внеску, що підлягала поверненню за договором оренди (п.5.4) та збитків і інфляційних втрат, проте стороні відповідача було відмовлено; звукозаписом судового засідання у справі № 522/21088/15-ц і ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 06.06.2016 року підтверджується факт того, що суд відмовився приймати зустрічну позовну заяву - до уваги не приймаються. 
Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. 
ОСОБА_1 стверджував, що розписка від 06.02.2015 року про визнання ним боргу була написана ним під впливом тяжкої обставини.
Розписка від імені ОСОБА_1 від 06.02.2015 року про визнання боргу за договором оренди від 22.09.2012 року, у розумінні ч.1 ст. 202 ЦК України, не є правочином, а є письмовим доказом на підтвердження неналежного виконання ОСОБА_1 правочину – договору оренди нерухомого майна від 22.09.2012 року.
Зі змісту розділу 5 договору оренди від 22.09.2012 року вбачається, що у разі припинення договору, застава 1 500 доларів, як гарантія збереження орендованого майна, може бути зарахована в суму орендної плати за останній місяць користування об`єктом оренди.
З рішення суду від 29.09.2016 року по справі № 522/21088/15-ц, яке набрало чинності вбачається, що оскільки відповідач ОСОБА_1 при укладенні договору надав гарантійну заставу в розмірі 1 500 доларів США, позивачка зменшила суму заборгованості на цю суму і не заявляє вимог щодо стягнення заборгованості за січень, лютий 2015 року і просить стягнути заборгованість за договором оренди за листопад, грудень 2014 року у розмірі 84 694 гривень.
Отже 1 500 доларів США (застави) зараховані орендодавцем ОСОБА_2 до суми орендної плати за останні місяці користування об`єктом оренди (січень, лютий 2015 року), що відповідає умовам договору оренди від 22.09.2012 року (п.5.5 договору оренди, а.с.10).
Відмова суду по справі № 522/21088/15-ц прийняти до розгляду зустрічну позовну заяву не впливає на висновку суду у даній справі про відмову у позові за недоведеність вимог.
Помилкове посилання суду в рішенні на ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, які регулюють правовідносини з договору позики і не регулюють правовідносини найму (оренди) житла, не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції, який відмовив у позові про стягнення еквівалента застави за договором оренди жилого приміщення, збитків і інфляційних втрат у зв`язку із недоведеністю позовних вимог, у тому числі, з підстав ч.4 ст. 82 ЦПК України.
Пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Позивач не довів своїх вимог, тому відсутні підстави для ствердження про порушення прав, за захистом яких він звернувся до суду.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові за недоведеності позовних вимог, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).
Колегія суддів залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції про відмову у позові без змін, тому позивач не має права на відшкодування судових витрат. Судові витрати відповідачки можуть бути відшкодовані, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382. 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови суду.
Повний текст постанови суду складено 31.05.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду                                           Л.Г. Вашенко 

Г.Я. Колесніков

Є.С. Сєвєрова