Справа № 466/2731/20                                Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б. 
Провадження № 22-ц/811/1979/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 69

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       11 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
                                       суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
секретаря Жукровської Х.І.
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 червня 2020 року у складі судді Єзерського Р.Б. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -
встановив:
10 квітня 2020 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Вимоги обгрнтовувала тим, що 22 листопада 2005 року між нею та ОСОБА_1 укладений шлюб, який зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №3674. 
Від даного шлюбу у них є спільні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають із нею. Спору щодо місця проживання дітей немає. 
Спільне життя у сторін не склалося, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, склалися різні погляди на життєві цінності, мають різні погляди на сімейне життя. Проживають окремо, шлюбні відносини та спільне господарство не ведуть з липня 2017 року. Фактично сім`я припинила своє існування. Примирення та збереження шлюбу вважає неможливим. 
Просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований 22 листопада 2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 3674, після розірвання шлюбу відновити їй дівоче прізвище ОСОБА_5 та покласти на відповідача судові витрати.
Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 червня 2020 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 про розірвання шлюбу – задоволено повністю.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 22 листопада 2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 3674.
Після розірвання шлюбу присвоєно ОСОБА_2 дошлюбне прізвище – « ОСОБА_5 ».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , з рішенням не погоджується, вважає, що таке прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.
В апеляційні й скарзі зазначає, що звертаючись до суду з позовом, позивачка у такій зазначила адресу реєстрації відповідача АДРЕСА_2 , хоч з 2017 року останній постійно проживає із сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , що мало наслідком те, що відповідач не своєчасно був повідомлений про існування даної судової справи.
Конверт з позовною заявою повернувся на адресу суду без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній», а про судове засідання він дізнався від позивачки за декілька годин до засідання, що позбавило його можливості підготуватися до судового процесу.
Стверджує, що суд не врахував його позицію щодо заперечення позовних вимог та ухвалив рішення в першому судовому засіданні.
Звертає увагу, що суд не надав сторонам строк на примирення, тобто не вжив заходи для збереження сім`ї.
При цьому зазначає, що після ухвалення рішення позивачка повідомила, що не дозволить бачитися йому з дітьми та націлена забрати їх до Києва.
Натомість, законодавство України не містить норм, які б наділяли будь якого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною, відтак суд мав вирішити таке питання розглядаючи дану справу.
Покликається в цьому контексті на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018, справа № 402/428/16 та практику Європейського суду з прав людини.
Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 червня 2020 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В судове засідання 11 травня 2021 року учасники справи, позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи у судовому засіданні 17 листопада 2020 року, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів приходить переконання, що подану апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечить інтересам позивачки, оскільки сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, а шлюб існує формально.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.
Стаття 51 Конституції України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. 
Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. 
Добровільність шлюбу – це одна з його основних засад.
Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.
Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Судом першої інстанції встановлено, що 22 листопада 2005 року між позивачкою та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 3674, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 22 листопада 2005 року. 
Від шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 17.03.2009, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №1505 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 31.07.2013, виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 3033.
Діти проживають із позивачкою.
Звертаючись із позовними вимогами позивачка ОСОБА_2 покликалася на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, склалися різні погляди на життєві цінності, у сторін різні погляди на сімейне життя, проживають окремо, шлюбні відносини та спільне господарство не ведуть з липня 2017 року, тому сім`я фактично припинила своє існування, а примирення та збереження шлюбу вважає неможливим.
Як слідує з матеріалів справи, відповідач позов не визнавав та проти вимог заперечував.
Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).
Колегія суддів звертає увагу на те, що розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції, залишив поза увагою роз`яснення, які викладені у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та ст. 111 СК України та не застосовував заходи для примирення подружжя. 
Під час розгляду апеляційної скарги ухвалою судового засідання від 17 листопада 2020 року позивачці ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_1 надано строк для примирення тривалістю 2 місяці.
Після закінчення строку на примирення, в судові засідання 26 січня 2021 року, 16 березня 2021 року та 11 травня 2021 року учасники справи позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
В свою чергу, подаючи апеляційну скаргу та не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, відповідач ОСОБА_1 свої доводи з цього приводу зводить виключно до процесуальних порушень, які, на його думку, допущені судом першої інстанції, не зазначаючи при цьому жодних заперечень та спростувань по суті позовних вимог.
Також, покликання відповідача на практику касаційного суду та Європейського суду з прав людини в контексті вирішення питання щодо місця проживання дітей не можуть братися до уваги, оскільки цивільний процес має диспозитивний характер (ст. 13 ЦПК України), відтак суд не наділений правом за своєю ініціативою вирішувати відповідні питання що стосуються, зокрема, місця проживання дітей, без відповідних позовних вимог, підтверджених обставинами справи.
Поряд з цим, будь яких доказів про те, що відповідачу чиняться перешкоди у спілкуванні чи побаченні з дітьми та наявності з цього приводу відповідних судових проваджень, останній не надав.
Більше того, відповідач самостійно в апеляційній скарзі зазначає, що з 2017 року проживає на АДРЕСА_3 , тобто за адресою проживання позивачки, а відтак і дітей. 
З матеріалів справи вбачається категоричне ставлення позивачки до того, що подальше збереження шлюбу та примирення не можливе за жодних обставин, вона звертала увагу на те, що спільного господарства сторони не ведуть, подружніх відносин не підтримують тривалий час. 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що на даний час у сторін склалися різні характери та погляди на життя, сім`я фактично розпалася, сімейного господарства сторони не ведуть, подружніх відносин не підтримують, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечить інтересам позивачки, відтак шлюб існує формально, при цьому примушування до такого не допускається.
Таким чином, судова колегія вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон, тому підстави для скасування рішення суду відсутні. 
Допущені, на думку апелянта, судом першої інстанції порушення норм процесуального права, на правильність висновків суду не впливають та про протилежність у відносинах між сторонами не свідчать.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 червня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений року 11 травня 2021 року. 

Головуючий:         А.В. Ніткевич 

Судді:                С.М. Бойко

       С.М. Копняк