справа № 359/5660/20                                           головуючий у суді І інстанції Яковлєва Л.В.
провадження № 22-ц/824/8268/2021      суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

14 червня 2021 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,	
 
з участю секретаря	 Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Бориспільська міська державна нотаріальна контора Київська область про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом,-
В С Т А Н О В И В:
У  липні2020 року ОСОБА_1 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , просила внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15 жовтня 2019 року державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області Кардашевською М.В. за реєстровим № 2-949, зазначивши, що спадкоємицею вказаного в свідоцтві майна померлого ОСОБА_5 1937 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дочка ОСОБА_1 .Позовні вимоги обґрунтовано тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 1937 року народження. Після його смерті спадщину прийняла дружина ОСОБА_4 та позивач, як донька. Інші спадкоємці, а саме донька ОСОБА_3 , спадщину не прийняла. Мати відмовилась від своєї частки на спадщину на користь ОСОБА_1 у зв`язку з чим частка позивача становить 2/3 частини. ОСОБА_3 хоч і зареєстрована у спірному спадковому майні, проте більше 10 років не проживає у ньому, а тому вважається такою, що не прийняла спадщину. Всупереч наведеному, нотаріус 15 жовтня 2019 року видала свідоцтво про право на спадщину за законом, у якому зазначила, що ОСОБА_1 успадковано 2/3 частки спадкового майна, а ОСОБА_3 1/3 частки. Наведене, на думку позивача, свідчить про порушення прав ОСОБА_1 , як спадкоємця нотаріусом і незаконне включення до кола спадкоємців, що прийняли спадщину, рідної сестри ОСОБА_3 .. Зважаючи на вказане, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом з метою відновлення невизнаних та порушених прав.
Рішенням  Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2021 рокуу задоволенні позову  відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням   ОСОБА_1 , через представника-   ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, порушення норм матеріального та процесуального права,невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому, зазначає, що відповідач не прийняв спадщину після смерті батька за правилами ч.3ст. 1268 ЦК України, а отже отримання свідоцтва відбулося у незаконний спосіб. На думку апелянта, суд невірно встановив, що ОСОБА_3 успадкувала 1/3 земельної ділянки  згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України.  
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив до суду не надійшов.
В судовому засіданні представник апелянта  просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Інші учасники  справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 81 рік помер ОСОБА_5 . Наведене підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого 02 квітня 2019 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (а.с. 3).
 
Згідно копії спадкової справи № 225/2019, заведеної 12 липня 2019 року Бориспільською міською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5 встановлено, що спадщину після померлого ОСОБА_5 прийняла його донька ОСОБА_1 , шляхом подачі нотаріусу заяви від 12 липня 2019 року.
 
Ступінь родинного зв`язку між даними особами підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 10 грудня 1971 року районним бюро ЗАГС у м. Бориспіль, де вказано, що батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
 
Зміна дівочого прізвища позивача з ОСОБА_1 на подружнє - ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 виданого 13 жовтня 1990 року відділом ЗАГС Бориспільського міськвиконкому Київської області, де вказано, що шлюб взяли ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , у зв`язку з чим подружжю присвоєно єдине прізвище - ОСОБА_1 .
 
Дружина померлого - ОСОБА_4 подала до нотаріуса 12 липня 2019 року заяву, якою від належної частки спадщини від ОСОБА_5 відмовилась на користь доньки ОСОБА_1 ..
 
Статус ОСОБА_4 , як дружини покійного, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії  НОМЕР_4 виданого 08 листопада 1963 року Маловчанівською сільською радою Білоцерківського району Київської області.
 
27 вересня 2019 року, ОСОБА_3 подала в органи нотаріату заяву, якою прийняла спадщину від померлого ОСОБА_5 . Крім того, цього ж дня нею також подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна.
 
На підставі заяви позивача 15 жовтня 2019 року на ім`я позивача державним нотаріусом Кардашевською М.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно якого ОСОБА_1 набула у спадщину 2/3 частини спадкового майна, а ОСОБА_3 набула у спадщину 1/3 частини спадкового майна, що лишилось від померлого ОСОБА_5 . На момент видачі даного свідоцтва ОСОБА_1 , відповідач не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на належну їй частку.
 
13 грудня 2019 року державним нотаріусом на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину спадкового майна.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що   відсутні підстави для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутня згода спадкоємців та підстави вважати, що державним нотаріусом помилково визначено коло спадкоємців, чи помилково внесено дані про таких осіб, як спадкоємців. Обидві доньки - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 скористались своїми правами, звернулись в межах шести місяців до державного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини за законом, подали заяви та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом у належних їм частках.
 
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
 
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
 
Статтями 1217, 1218 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Згідно ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлюються  статтею 1259 цього Кодексу.
 
За змістом ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Частиною 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
 
Відповідно ч. 1 - 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
Згідно ст. 1278, ч. 5 ст. 1268 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
 
Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
 
За змістом ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
 
Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
 
Так,  судом вірно встановлено, що на підставі заяви позивача 15 жовтня 2019 року на ім`я позивача державним нотаріусом Кардашевською М.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно якого ОСОБА_1 набула у спадщину 2/3 частини спадкового майна, а ОСОБА_3 набула у спадщину 1/3 частини спадкового майна, що лишилось від померлого ОСОБА_5 .
 
Відповідач подала до державного нотаріуса заяву про прийняття спадщини від померлого батька та, у зв`язку з цим, на підставі поданої заяви, вже отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.
 
Посилання ОСОБА_1 про те, що відповідач не має права на спадщину через те, що не проживала разом зі спадкоємцем, є безпідставними, оскільки 6 книга ЦК України передбачає різні підстави набуття майна у спадщину: як шляхом спільного проживання із спадкодавцем, так і без такої умови, що узгоджується з вимогами статтей 1269 та 1268 ЦК України
 
А відтак, права спадкоємця на прийняття спадщини, у даному випадку,  не залежать від факту проживання чи не проживання зі спадкодавцем протягом останніх років його життя чи в момент смерті.
 
Відповідно ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.
            Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутня обопільна згода спадкоємців та підстави вважати, що державним нотаріусом помилково визначено коло спадкоємців, чи помилково внесено дані про таких осіб, як спадкоємців. 
У відповідності до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Беручи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивачка не надала доказів на підтвердження порушення її прав, а обраний спосіб захисту, за встановлених обставин  є неналежним.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
         Поряд з цим, апеляційний суд критично оцінює посилання апелянта на висновок Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 758/5329/15, саме як підставу вірно обраного способу захисту, оскільки він стосується інших обставин, встановлених у іншїй справі та не може бути застосований за встановлених судом у даній справі обставин. Відповідно до висловленої правової позиції Верховний Суд дійшов висновку, що статтею 1301 ЦК України врегульовано порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
З матеріалів справи та пояснень представника позивача вбачається, що позовні вимоги заявлені позивачем саме з підстав того, що відповідачка не мала права на спадкування, а отже, у даному випадку Верховний Суд вказав, що вірним способом захисту у таких правовідносинах є саме визнання свідоцтва недійсним, а не внесення змін до раніше виданого свідоцтва.
 Інші доводи апелянта, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу, оскільки не є обов`язковими підставами для скасування  судового рішення, та також не призвели до неправильного вирішення справи по суті.
Ухвалюючи рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволені позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Отже, доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , поданупредставником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                          Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                      О.Ф. Лапчевська

      В.А. Нежура