Постанова
Іменем України 
22 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 752/6871/17
провадження № 51-3177 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженої                                                              ОСОБА_6 ,
захисника                                                               ОСОБА_7 ,
потерпілого                                                            ОСОБА_8 ,
представника потерпілого                                 ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника       ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 06 березня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року у кримінальному провадженні                         № 12016100070001012 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Старокостянтинова Хмельницької області, жительки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06 березня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 8 000 доларів США у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою в тому, що вона     29 грудня 2014 року у не встановлений досудовим розслідуванням час прибула до ТРЦ «Аладін», що розташований на вул. Гришка, 3-А у м. Києві, на автомобілі «Хюндай Елантра», д.н.з. НОМЕР_1 , який перебував у її користуванні без права розпорядження. Переслідуючи умисел на заволодіння шляхом обману грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 у великих розмірах, повідомила останньому про те, що вона уповноважена власником автомобіля «Хюндай Елантра», д.н.з. НОМЕР_1 , на продаж вказаного автомобіля за 13 000 доларів США.
Після досягнення домовленості про продаж зазначеного автомобіля ОСОБА_6 та ОСОБА_8 домовились про зустріч 30 грудня 2014 року у           м. Києві на вул. Гришка, 3-А для передачі грошей та автомобіля.
30 грудня 2014 року ОСОБА_6 незаконно заволоділа автомобілем «Хюндай Елантра», д.н.з. НОМЕР_1 , перереєструвала вказаний транспортний засіб на себе та отримала новий д.н.з. НОМЕР_2 .
Цього ж дня о 17:00 ОСОБА_6 прибула на АДРЕСА_2 , де повідомила ОСОБА_8 , що є законним власником автомобіля «Хюндай Елантра» та має право надавати від свого імені довіреність про розпорядження        (у тому числі й продаж) цього автомобіля.
У подальшому о 18:00 ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні офісу нотаріуса ОСОБА_10 , що на вул. Столичне шосе, 104 у м. Києві, достовірно знаючи про незаконне заволодіння автомобілем «Хюндай Елантра» напередодні, видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_8 та ОСОБА_11 розпоряджатися (у тому числі й продати) автомобілем «Хюндай Елантра», д.н.з.           НОМЕР_2 . ОСОБА_8 , вважаючи, що в обмін на своє майно отримує право розпорядження транспортним засобом, передав ОСОБА_6 13 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на момент вчинення злочину становило 204 880 грн.
Заволодівши вказаними грошовими коштами, ОСОБА_6 залишила місце злочину, отримавши можливість розпорядитись ними на власний розсуд, чим завдала потерпілому ОСОБА_8 майнової шкоди на вищевказану суму.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року апеляційні скарги засудженої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 06 березня 2020 року – без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і закрити кримінальне провадження. На обґрунтування своїх вимог зазначає про порушення судами вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Наголошує, що матеріали кримінального провадження не містять доказів вчинення ОСОБА_6 шахрайських дій, а висновки суду про доведеність її винуватості ґрунтуються виключно на показаннях потерпілого ОСОБА_8 . До того ж вказує, що у матеріалах кримінального провадження відсутні заява потерпілого про вчинення кримінального правопорушення або протокол прийняття такої заяви, витяг з ЄРДР щодо номера кримінального провадження, постанова прокурора про визначення підслідності. Зазначає, що судом не надано жодної оцінки тому факту, що за повернутий власнику автомобіль потерпілий     ОСОБА_8 отримав 5 000 доларів США, а на решту суми його вартості між матір`ю ОСОБА_6 – ОСОБА_12 та потерпілим ОСОБА_8 укладено договір позики на суму 8 000 доларів США. А тому вважає, що потерпілий фактично двічі може отримати кошти в розмірі по 8 000 доларів США, як за договором позики з матір`ю засудженої, так і за оскаржуваним вироком місцевого суду. Крім того, вказує, що ОСОБА_6 двічі притягнуто до кримінальної відповідальності, оскільки за одні й ті самі дії її засуджено вироками різних судів за ст. 289 КК України та ст. 190 КК України, що з огляду на вимоги ст. 284 КПК України є підставою для закриття даного кримінального провадження. При цьому зазначає, що сукупність дій ОСОБА_6 , викладених в оскаржуваному вироку суду, підпадає під ознаки злочину за ст. 191 КК України, про що, зокрема, свідчить практика суду касаційної інстанції за подібних фактичних обставин. Вважає, що досудове розслідування проведено неуповноваженим на це слідчим органом, чим порушено вимоги ст. 218 КПК України. У свою чергу апеляційний суд зазначених порушень не усунув, за клопотанням захисника повторно не дослідив висновку товарознавчої експертизи, договору позики, вичерпних відповідей на доводи апеляційної скарги захисника зі змінами та доповненнями не надав, а доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та порушення вимог процесуального закону щодо підслідності кримінального провадження взагалі проігнорував, чим порушив положення ст. 419 КПК України. Крім того, звертає увагу на те, що апеляційним судом проігноровано його клопотання про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу, враховуючи, що остання до постановлення ухвали апеляційного суду фактично без продовження такого запобіжного заходу перебувала під вартою у слідчому ізоляторі.
Позиції інших учасників судового провадження 
Представник потерпілого ОСОБА_13 – адвокат ОСОБА_9 у письмових запереченнях на касаційну скаргу захисника вказує про необґрунтованість такої скарги, просить відмовити в її задоволенні.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджена ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити, вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати, а кримінальне провадження закрити. 
Потерпілий ОСОБА_8 та його представник ОСОБА_9 , а також прокурор        ОСОБА_5 заперечували щодо задоволення касаційної скарги захисника, просили судові рішення залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі захисник вказує про незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, вважає, що такі рішення постановлено з порушенням норм процесуального законодавства.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Як убачається з вироку, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
Такі висновки суд зробив на підставі показань потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 .
Місцевим судом як доказ винуватості ОСОБА_6 досліджено, співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку дані, що містяться у договорі позики від 17 червня 2015 року, акті передачі автомобіля від    17 червня 2015 року, свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, облікових картках № НОМЕР_3 від 15 серпня 2012 року, № НОМЕР_4 від 30 грудня 2014 року та № 55914936 від 10 січня 2015 року, висновку товарознавчої експертизи № 13 від    03 лютого 2015 року, довіреності від 30 грудня 2014 року, витягу з Єдиного реєстру довіреностей від 12 січня 2015 року, вироку Подільського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року.
У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо неї.
На підставі сукупності зазначених доказів місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 190 КК України як умисне заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене у великих розмірах.
Апеляційний суд, здійснюючи в порядку апеляційної процедури перевірку доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 щодо відсутності доказів винуватості засудженої ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, надав їм відповідну оцінку.
Тобто, перевіряючи вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції ретельно перевірив зазначені доводи апеляційної скарги захисника, проаналізував і надав на них переконливі відповіді та вмотивував прийняте рішення.
Під час касаційного розгляду встановлено, що докази та показання потерпілого й свідків були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваних судових рішеннях.
В ході перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів не встановлено порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів, як і не встановлено підстав для визнання таких доказів недопустимими.
А тому доводи касаційної скарги захисника про те, що матеріали кримінального провадження не містять доказів вчинення ОСОБА_6 шахрайських дій, а висновки суду про доведеність її винуватості ґрунтуються виключно на показаннях потерпілого ОСОБА_8 , є необґрунтованими та такими, що повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Крім того, у касаційній скарзі захисник наголошує, що потерпілий ОСОБА_8 може двічі отримати відшкодування заподіяної шкоди по 8 000 доларів США, як за договором позики з матір`ю засудженої, так і за оскаржуваним вироком місцевого суду.
Відповідно до обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_6 шляхом обману заволоділа грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 , чим  завдала йому майнової шкоди на загальну суму 13 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на момент вчинення злочину становило       204 880 грн.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, відповідно до акта від           17 червня 2015 року потерпілий ОСОБА_8 передав матері засудженої – ОСОБА_12 автомобіль «Хюндай Елантра», який йому попередньо продала ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 56).
Відповідно до розписки від 17 червня 2015 року потерпілий ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_12 за переданий автомобіль «Хюндай Елантра» 5 000 доларів США                 (т. 2, а. с. 18).
Крім того, між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 укладено договір позики від 17 червня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_8 позичив ОСОБА_12 грошові кошти в розмірі 8 000 доларів США. (т.1, а. с. 53-55).
Під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_8 повідомив, що решту суми боргу за автомобіль, а саме 8 000 доларів США, у подальшому засуджена йому не повернула навіть частково. Також потерпілий зазначив, що грошові кошти за таким договором фактично не передавалися, а сам договір позики було укладено на прохання     ОСОБА_12 з метою пом`якшення покарання ОСОБА_6 в іншому кримінальному провадженні щодо неї, яке на той час перебувало у провадженні Подільського районного суду м. Києва за фактом незаконного заволодіння останньою вищевказаного автомобіля. Зазначені обставини також не заперечували засуджена ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_12 .
А тому колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, що оскільки матеріальну шкоду в даному кримінальному провадженні потерпілому ОСОБА_8 заподіяно саме незаконними діями ОСОБА_6 , то наявність договору позики між матір`ю засудженої – ОСОБА_12 та потерпілим ОСОБА_8 не впливає на обсяг обвинувачення, як і не впливає на правильність вирішення цивільного позову.
Обґрунтовуючи незаконність оскаржуваних судових рішень, захисник вказує про те, що ОСОБА_6 двічі притягнуто до кримінальної відповідальності, оскільки за одні й ті самі дії її засуджено вироками різних судів за ст. 289 КК України та ст. 190 КК України, що з огляду на вимоги ст. 284 КПК України є підставою для закриття цього кримінального провадження.
З такими доводами касаційної скарги захисника колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.
Як убачається з наявного в матеріалах кримінального провадження вироку Подільського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 289, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України за те, що вона, використовуючи підроблені документи, без згоди на це законного власника транспортного засобу, перереєструвала на себе автомобіль «Хюндай Елантра», який на той час перебував в її користуванні без права розпорядження, тим самим незаконно заволоділа зазначеним автомобілем, а в подальшому продала його, чим заподіяла матеріальної шкоди потерпілому          ОСОБА_16 .
Тоді як за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06 березня 2020 року, законність якого оспорюється захисником у касаційній скарзі, ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 190 КК України за те, що вона, попередньо заволодівши незаконним шляхом автомобілем «Хюндай Елантра», дійсним власником якого вона не була, однак вказуючи, що транспортний засіб належить їй на законних підставах, продала його потерпілому ОСОБА_8 , тим самим заволоділа його коштами в сумі 13 000 доларів США.
Тобто дії ОСОБА_6 стосовно ОСОБА_16 та ОСОБА_8 мають різний предмет незаконного посягання, а тому потребують окремої кваліфікації. У першому випадку це незаконно переоформлений автомобіль, що належить одній особі, у другому ж випадку – грошові кошти, що належать іншій особі.
А тому колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що вищевказані дії  ОСОБА_6 хоч і пов`язані між собою, проте у даному конкретному випадку утворюють самостійні склади злочинів.
На переконання колегії суддів, з урахуванням обсягу пред`явленого обвинувачення та встановлених фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 190 КК України є правильною.
За таких обставин доводи касаційної скарги захисника про те, що засуджену двічі притягнуто до кримінальної відповідальності за одні й ті самі дії, що є підставою для закриття кримінального провадження, є необґрунтованими.
На цих же підставах колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги захисника про те, що сукупність дій ОСОБА_6 утворюють склад злочину, передбачений ст. 191 КК України.
На думку колегії суддів неспроможними є доводи касаційної скарги захисника про проведення досудового розслідування неуповноваженим органом досудового розслідування, що вказує на недопустимість здобутих доказів у кримінальному провадженні.
Як убачається з обвинувального акта, 10 лютого 2016 року до Подільського УП ГУНП в м. Києві надійшла заява ОСОБА_8 з приводу того, що ОСОБА_6 у грудні 2014 року заволоділа його грошовими коштами в сумі 13 000 доларів США.
Старшим слідчим Подільського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_17 зазначені відомості 10 лютого 2016 року внесено до ЄРДР за № 12016100070001012 та розпочато досудове розслідування.
Проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні доручено старшому слідчому Подільського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_17 .
Процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснювалось групою прокурорів у складі прокурорів Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_18 та ОСОБА_19 (старший групи).
Оскільки кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинено на території міста Києва, а досудове розслідування проведено за місцем подання заяви про злочин Подільським УП ГУНП у м. Києві, то колегія суддів вважає, що зазначені захисником порушення процесуального закону не впливають на доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікацію її дій, а також на законність та обґрунтованість вироку місцевого суду й ухвали суду апеляційної інстанції в цілому, а тому не є безумовною підставою для їх скасування, про що наголошує захисник у своїй касаційній скарзі.
Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги захисника про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні заява потерпілого про вчинення кримінального правопорушення або протокол прийняття такої заяви, витяг з ЄРДР щодо номера кримінального провадження, постанова прокурора про визначення підслідності.
Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, долученого до обвинувального акта, в ньому є посилання на проведені в ході досудового розслідування процесуальні дії, зокрема прийняття заяви про злочин та доручення на проведення досудового розслідування.
Оскільки доступ до повного обсягу матеріалів досудового розслідування сторонам кримінального провадження здійснюється в порядку вимог ст. 290 КПК України, недолучення того чи іншого документа до матеріалів кримінального провадження (судового провадження), враховуючи принцип змагальності, не може свідчити про незаконність постановленого за результатом судового розгляду рішення, якщо для постановлення такого рішення суду достатньо сукупності інших доказів, наявних у справі.
Враховуючи, що під час досудового розслідування питання про визначення або ж зміну підслідності не вирішувалося, а тому відповідна постанова прокурора в матеріалах кримінального провадження відсутня.
Крім того, на думку колегії суддів, необґрунтованими є доводи касаційної скарги захисника про те, що апеляційний суд залишив поза увагою його клопотання про повторне дослідження висновку товарознавчої експертизи та договору позики.
Як передбачено положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі зі змінами та доповненнями захисник ОСОБА_7 просив вирок місцевого суду скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрити.
При цьому в порядку ст. 404 КПК України захисник ставив питання перед апеляційним судом про повторне дослідження вироку Подільського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_6 , висновку автотоварознавчої експертизи № 13 від 03 лютого 2015 року, договору позики між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 від 17 червня 2015 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПКУкраїни за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції. Разом з тим у ч. 2 ст. 23 КПКУкраїни зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але в разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, апеляційний суд дійшов переконання, що всі докази у кримінальному провадженні досліджено місцевим судом з дотриманням засад безпосередності, таким доказам надано відповідну правову оцінку, з якою погодився й суд апеляційної інстанції.
Таким чином, відмовляючи в задоволенні клопотання захисника, апеляційний суд виходив із того, що такі докази були предметом дослідження суду першої інстанції, а захисник у судовому засіданні належним чином не обґрунтував необхідності їх повторного дослідження.
Під час дослідження звукозапису судового засідання апеляційного суду, колегією суддів не встановлено процесуальних порушень під час розгляду вказаного клопотання. А тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині колегія суддів вважає такими, що не знайшли свого підтвердження в ході касаційного розгляду.
Крім того, як на підставу для скасування ухвали суду апеляційної інстанції у касаційній скарзі захисник посилається на відсутність в ухвалі апеляційного суду відповідей на всі доводи апеляційної скарги зі змінами та доповненнями, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
З такими твердженнями касаційної скарги захисника колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.
Так, ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам        ст. 370 КПК України.
Крім того, згідно з вимогами ст. 419 КПК України в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляційної скарги, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 за апеляційною скаргою зі змінами та доповненнями захисника, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав такі доводи необґрунтованими.
Зокрема, апеляційний суд проаналізував встановлені фактичні обставини та кваліфікацію дій засудженої, тобто надав оцінку доводам захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
При цьому за результатом апеляційного розгляду апеляційний суд не встановив таких істотних порушень кримінального процесуального закону, у тому числі порушень правил підслідності, які б перешкодили місцевому суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Тобто, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги захисника зі змінами та доповненнями в порядку апеляційної процедури, відповідно до вимог кримінального процесуального закону апеляційний суд надав таким доводам належну оцінку та з наведенням докладних мотивів обґрунтував прийняте рішення. При цьому порушень процесуального порядку під час збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційний суд не встановив.
Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
На переконання колегії суддів, призначене засудженій покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 , попередження вчинення нею нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК України, та з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що апеляційним судом проігноровано його клопотання про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06 березня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та взято її під варту в залі суду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року зазначений вирок місцевого суду залишено без зміни.
Враховуючи, що ОСОБА_6 відбуває покарання за вироком суду, який на час касаційного розгляду набрав законної сили, а колегія суддів погоджується з призначеним засудженій покаранням, посилання захисника про те, що засуджена перебувала під вартою без продовження запобіжного заходу на даний час жодним чином не впливає на законність оскаржуваних судових рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 06 березня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                         ОСОБА_3