П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/3871/20	
Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.30-31), просив:
-                    стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2019 року по 25 листопада 2020 року;
-                    встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач указував, що 07 жовтня 2019 року його виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення. Однак, при звільненні з військової служби, йому не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки. Оскільки відповідач відмовлявся від виплати такої компенсації, він був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року (справа №540/664/20) було, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.
25 листопада 2020 року вказана компенсація була перерахована на картковий рахунок позивача.
У зв`язку з цим, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2019 року по 25 листопада 2020 року і таке право передбачене статтею 117 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 16 січня 2021 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 08 жовтня 2019 року по 25 листопада 2020 року, у розмірі 33  852,78 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовив.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про обов`язок суб`єкта владних повноважень виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки при звільненні не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Судом першої інстанції також була врахована усталена практика Верховного Суду про розповсюдженість положень статті 117 КЗпП України, які є загальними на правовідносини, які виникли під час звільнення особи з військової служби.
З`ясовуючи питання який розмір  середнього грошового забезпечення за  час затримки остаточного розрахунку при звільненні повинен бути виплачений позивачу, суд першої інстанції керувався постановою Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, де досліджувалося питання  істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Суд першої інстанції дійшов висновку про неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (199  138,14 грн.) зі встановленим розміром заборгованості (33  757 грн.), а також характером такої заборгованості, діями позивача та відповідача.
За таких умов, суд вважав, що справедливим та пропорційним буде стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 33  852,78 грн. При цьому, така сума розрахована судом з урахуванням істотності частки 17 % від заявленої до стягнення суми середнього заробітку.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення суд першої інстанції вказав, що це право суду, а не обов`язок. В даному спорі суд не вбачав підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, оскільки позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та відзивів.

Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги складається з таких підстав.
Скаржник вважає, що, у даному випадку, відсутня його вина у невиплаті спірної компенсації в день звільнення позивача.
Відсутність вини пояснює тим, що при звільненні позивача було спірним питанням наявності у нього права на виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку. Про те, що таке питання було спірним свідчить також розгляд Верховним Судом зразкової справи №620/4218/18, за результатом розгляду якої, Верховний Суд встановив право звільненої особи на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.
Ці обставини, на думку скаржника, свідчать про те, що в день звільнення ОСОБА_1 йому не було виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, у зв`язку з тим, що, за переконанням суб`єкта владних повноважень, позивач не мав законного права на виплату такої компенсації.

Також скаржник посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, згідно якого робить висновок, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами статті 117 КЗпП України.

ОСОБА_1 , скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , вказує на те, що її доводи не засновані на положеннях КЗпП України, а тому вважає, що скарга має бути залишена без задоволення.

У свою чергу, ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Обґрунтування апеляції складається з того, що суд першої інстанції врахував лише істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку. Однак, суд першої інстанції не дослідив поведінку відповідача, який достовірно знав про наявність права на компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки, але відмовив у здійсненні такої виплати.
Також скаржник посилається на те, що, навіть після ухвалення судового рішення про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, не зважаючи на наявність рішення Верховного Суду у зразковій справі, задля затягування виконання рішення, відповідач подав апеляційну скаргу без сплати судового збору.
У зв`язку з цим, ОСОБА_1 вважає, що вказані обставини свідчать про нехтування з боку відповідача нормами діючого законодавства, а тому, на його переконання, має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі.

Військова частина НОМЕР_1 , скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вважає її необґрунтованою, а тому просить відмовити в її задоволенні.
Мотиви даного відзиву фактично відображають доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 311 КАС України, справа розглянута в порядку письмового провадження, оскільки її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження).

Фактичні обставини справи, які не оспорюються та визнаються сторонами.

ОСОБА_1 з 03.06.1992 року по 07.10.2019 року проходив службу у лавах Збройних Сил України.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 30.07.2015 року, позивач є учасником бойових дій.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.10.2019 року № 227 ОСОБА_1 виключено з 07.10.2019 року зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Однак, Військовою частиною НОМЕР_1 не була нарахована та виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій ОСОБА_1 .
У зв`язку з відмовою виплатити таку компенсацію, позивач 13 березня 2020 року звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з відповідним позовом.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 07.05.2020 року по справі № 540/664/20 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.
Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи із грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби 07.10.2019 року.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.10.2019 року.
Рішення суду від 07.05.2020 року набрало законної сили 28.09.2020 року.
На виконання вказаного рішення суду, 25.11.2020 року Військова частина НОМЕР_1 здійснила виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляцій і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що наявні підстави для залишення апеляційних скарг без задоволення, з огляду на таке.

Так, доводи Військової частини НОМЕР_1 складаються з двох ключових підстав.
Перша – відсутність вини суб`єкта владних повноважень у невиплаті компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки в день звільнення позивача.
Друга – компенсація за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами статті 117 КЗпП України. Роблячи такий висновок, апелянт посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року.

Досліджуючи вказані доводи, колегія суддів встановила таке.

26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову (справа №821/1083/17), висновки якої полягають у наступному.

По-перше, Велика Палата Верховного Суду вказала, що у своєму рішенні Європейський суд з прав людини, у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

По-друге, відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Отже, аналізуючи вказані положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що судом встановлено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що Військова частина НОМЕР_1 повинна нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації по день фактичного розрахунку.

Переходячи до доводів апеляції ОСОБА_1 , які полягають в тому, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з такого.
Так, ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції врахував лише істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, однак, не дослідив поведінку відповідача, який достовірно знав про наявність права на компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки, але відмовив у здійсненні такої виплати.
Також скаржник посилається на те, що, навіть після ухвалення судового рішення про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, не зважаючи на наявність рішення Верховного Суду у зразковій справі, задля затягування виконання рішення, відповідач подав апеляційну скаргу без сплати судового збору.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами та вважає рішення суду першої інстанції, в цій частині, законним та обґрунтованим, з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

Отже, враховуючи дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, зокрема звернення ОСОБА_1 через п`ять місяців після звільнення з військової служби з позовом про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, співмірність ймовірного розміру його майнових втрат та заявлених до виплати сум середнього заробітку, є підстави погодитися з висновком суду першої інстанції, що, визначений розмір суми до відшкодування 33  852,78 грн. є обґрунтованим та таким, що відповідає позиції Верховного Суду.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас п.2 ч.5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Керуючись статтями 308, 311, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 17.05.2021 року.