СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" квітня 2021 р.                                                              Справа № 922/1399/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя  Пуль О.А. 

      за участю секретаря судового засідання Гончарова О.В. 

      за участю представників учасників справи:
      Прокурора Харківської обласної прокуратури - Здор Т.О.,  посвідчення №   057664   від 22.10.20 р.;
  1-го відповідача (Харківської міської ради) - Цуварева О.Ф., посвідчення № 205, б/д;                           
      2-го відповідача (Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради) - Цуварева О.Ф., посвідчення №   205, б/д;
       3-го  відповідача (ФОП Колісника  В.О.) - не з`явився;
        третьої особи (Замицької К.О.)- не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків (вх. № 2550 Х/2-5) на рішення господарського суду Харківської області від 01.09.2020 у справі   № 922/1399/20 (суддя Кухар Н.М., повний текст рішення складено та підписано 10.09.2020)
    за позовом Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3, м.Харків                    
    до 1) Харківської міської ради, м.Харків ,                     
     2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, м.Харків ,                     
       3) Фізичної особи - підприємця Колісника Вячеслава Олександровича, с.Котляри Харківського району Харківської області,       
   третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 , м. Харків                                  
   про визнання незаконним та скасування рішення частково, визнання недійсним договору, повернення майна,

                                              ВСТАНОВИЛА:

   Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 звернувся до господарського суду Харківської області 07.05.2020 з позовною заявою до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та Фізичної особи - підприємця Колісника Вячеслава Олександровича  про визнання незаконним та скасування п. 22 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 № 757/17; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.02.2018 № 5550-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Колісник В.О. (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрованого в реєстрі за № В05; зобов`язання фізичної особи - підприємця Колісника В.О. (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) повернути територіальній громаді міста Харкова нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-6 площею 88,2 кв.м в нежитловій будівлі літ. "У-1", 1-го поверху № 1-:-4 площею 180,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "П-1", 1-го поверху № 1-:-7 площею 294,0 кв.м в нежитловій будівлі літ."С-1", 1-го поверху № 3-:-17 площею 220,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "0-2", 1-го поверху № 1-:-4 площею 61,7 кв.м в нежитловій будівлі літ. "Т-1", 1-го поверху № 1-:-5 площею 202,4 кв.м в нежитловій будівлі літ. "Р-1", розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення Харківської міської ради від 20.09.2017 № 757/17 прийнято з порушенням вимог ст. 345 ЦК України, положень  Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", відповідно до яких приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється як правило шляхом  аукціону або за конкурсом, а викуп таких об`єктів, що перебували в оренді  орендарем застосовується у виключних випадках, за умови здійснення останнім за згодою орендодавця  за рахунок власних коштів  поліпшення орендованого майна, яке неможливо  відокремити від відповідного об`єкта  без завдання йому шкоди, в розмірі  не менш як 25 % ринкової вартості  майна, за яким  воно було передано  в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна, в той час як оспорюваним  рішенням  Харківська міська рада  незаконно обрала спосіб приватизації спірного  майна відповідачем -орендарем шляхом  викупу, а не шляхом  проведення аукціону чи конкурсу, за відсутності  жодних поліпшень цього майна орендарем.
У звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ФОП Колісника В.О. з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, будь-які відомості про такі поліпшення відсутні.
Крім того, прокурор звертає увагу на те, що станом на момент укладення договору оренди від 25.05.2017 ринкова вартість орендованих приміщень без ПДВ складала 1666400,00 грн, а станом на момент приватизації (06.02.2018) - 1625000,00грн. Вказане свідчить про те, що будь-яких поліпшень, тим більш на 25 відсотків, не проводилось з урахуванням того, що вартість за оцінками, замовленими Управлінням комунального майна, зменшилась.
      ФОП Колісник В.О. до органу приватизації, тобто до Управління комунального майна та приватизації, не подавав документи, передбачені п. 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, які б  свідчили про невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації.
    Зважаючи на  це,  прокурор вважає, що  відповідне рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства, інтересам держави і територіальної громади, у зв`язку з чим має бути визнаний недійсним.
      Рішенням господарського суду Харківської області від 01.09.2020 у справі  № 922/1399/20  у задоволенні позову відмовлено.
      Рішення обґрунтовано з наступних підстав.
   Виходячи з системного аналізу ст.ст. 1, 2, 4, 25, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст.ст. 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", п. 8.1. Порядку продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затвердженим наказом ФДМУ № 439 від 02.04.2012, п.п. 1.2, 2.2, 3.3, 3.4 Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності і територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки, затвердженої рішенням ХМР від 21.06.2017 № 691/17, викуп орендарем орендованого ним приміщення      може бути здійснено лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.
Оскільки ФОП Колісник В.О. жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна у нього в оренді не здійснив, а тому  недійсність спірного Договору купівлі-продажу № 5550-В-С від 06.02.2018 як такого, що суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, є наслідком порушень обома його сторонами зазначених положень законодавства.
Разом з тим, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини в позові про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, з огляду на наявність імовірних порушень процедури такого відчуження з боку органу місцевого самоврядування, слід враховувати, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсним договорів купівлі-продажу в порушення права власності набувача такого майна, оскільки вони не допущені внаслідок його винної, протиправної поведінки.При цьому, прийняття органами влади протиправних рішень не може бути наслідком позбавлення майна (законних сподівань на володіння майном) добросовісного набувача такого майна, оскільки це є надмірним тягарем для нього.
Такий спосіб приватизації, як викуп майна орендарем, передбачений національним законодавством. Відсутність поліпшень орендованого майна, відоме усім учасникам правочину, а отже, і невірне обрання способу приватизації, є порушенням, допущеним виключно першим відповідачем, але не набувачем майна, оскільки набувач майна жодним чином не міг вплинути на виконання ХМР своїх функцій.
З наведеного вбачається, що здійснення набувачем викупу майна без  надання  доказів поліпшення майна на підставі рішення органу самоврядування, не свідчить про порушення з боку набувача, оскільки купівля майна є легітимною дією, яка не має ознак жодного порушення.
       Позбавлення 3-го відповідача у справі - ФОП Колісника В.О. права власності на приватизоване майно призведе не до дотримання суспільних інтересів, а навпаки до грубого порушення інтересів членів територіальної громади м. Харкова. 
З пояснень 3-го відповідача вбачається, що після приватизації і викупу об`єкту приватизації він здійснив поліпшення цього об`єкту шляхом проведення поточного ремонту, а тому, витребування майна у власність територіальної громади по суті потягне за собою спричинення відповідачу збитків у розмірі вартості ремонтних робіт. 
До того ж, на сьогоднішній день окремі приміщення об`єкту приватизації орендуються третіми особами на підставі укладених між ними та ФОП Колісником В.О. договорів оренди. Витребування майна по суті унеможливить орендні правовідносини та поставить під загрозу чинність договорів оренди.
Також з пояснень 3-го відповідача вбачається, що на сьогоднішній день земельна ділянка, на якій знаходиться об`єкт приватизації, орендується відповідачем. 
Таким чином, повернення майна до територіальної громади призведе до правового казусу, у відповідності до якого відповідач не зможе користуватися орендованою земельною ділянкою через присутність на ній будівлі, а територіальна громада в особі органів місцевого самоврядування може бути позбавлена можливості користуватися самою будівлею. Крім того, відповідач буде нести додаткові збитки у вигляді сплати плати за землю одночасно із неможливістю користуватися цією земельною ділянкою.
Також відповідач 3 зазначає, що  повністю виконав умови договору по оплаті вартості майна. 
Таким чином, викладенні обставини підтвержують факт того, що   задоволення позовних вимог про повернення цього майна, призведе  до  настання  реальних збитків у 3 відповідача .
Доводи прокуратури стосовно того, що  продаж  майна  на конкурсній основі  призведе до отримання більшої  вартості цього майна, грунтуються виключно на припущеннях та не підтвержуються будь- якими доказами.
Враховуючи обставини справи в їх сукупності, а також з огляду на те, що прокурором не доведено, що спірне нерухоме майно могло бути реалізовано під час проведення конкурсу або аукціону за більш високою ціною, ніж сплатив за нього ФОП Колісник В.О., суд першої інстанції дійшов висновку, що у разі задоволення позовних вимог прокурора реальні збитки відповідача можуть бути більш значнішими ніж упущена вигода органу місцевого самоврядування (а відтак держави) у вигляді недоотримання коштів за реалізацією комунального майна. 
      Зважаючи на наведене, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, не вбачаються підстави для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю.
    Заступник керівника Харківської обласної прокуратури із вказаним судовим рішенням не погодився,       звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування   судом першої інстанції норм матеріального права,  порушення норм процесуального права, нез`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного її вирішення, просить це  рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов  задовольнити, судові витрати відшкодувати на користь Харківської обласної прокуратури за рахунок відповідачів, справу розглянути за участі представника Харківської обласної прокуратури.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор посилається на необґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо того, що невірне обрання способу  приватизації є порушенням, що допущене виключно 1-м  відповідачем-органом місцевого самоврядування, а не набувачем-ФОП Колісник (3-м відповідачем), оскільки відсутність поліпшень орендованого майна  є подією (юридичним фактом), на яку  має вплив  виключно  орендар, так само як і подання до органу приватизації документів, передбачених п. 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна.
Крім того прокурор зазначає, що  в  порушення вимог  ст.ст. 13,14 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції безпідставно звузив  зміст правосуб`єктності  ФОП Колісник  В.О., як сторони спірних правовідносин щодо набуття  права на приватизацію спірного майна та укладення  щодо нього спірного Договору  купівлі-продажу поза конкурсом, до обсягу  легітимності  самої дії 3-го відповідача щодо купівлі майна, залишивши поза увагою  обставини, з якими прокурор пов`язував власне  недійсність спірного Договору.
Також прокурор зазначає, що господарський суд першої інстанції  дійшов необґрунтованого висновку про  непропорційність втручання  та відсутність компенсації за майно, яке вилучається у набувача, оскільки в даному випадку не виключається та жодною особою  не заперечується право  учасників спірного  Договору вимагати  застосування  наслідків його недійсності відповідно до  ст. 216 Цивільного кодексу України.
      Прокурор також зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції  ст. 1 Протоколу  до Конвенції, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. №  475/97-ВР та практику  ЄСПЛ щодо застосування зазначеної статті Протоколу  згідно зі ст. 17 Закону України  "Про виконання  рішень та застосування  практики  Європейського суду з прав людини" та про помилковий  висновок суду, що ФОП Колісник  В.О.  законним шляхом, добросовісно  набув спірне майно у власність.
     У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 02.10.2020, для розгляду справи №922/1399/20 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя-доповідач Тарасова І.В., судя Білоусова Я.О., суддя   Крестьянінов О.О.
      Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.10.2020  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків (вх. № 2550 Х/2-5)на рішення господарського суду Харківської області від 01.09.2020 у справі № 922/1399/20 та призначено розгляд апеляційної скарги на 09.11.2020 р. о 10:45. 
         23.10.2020 від 1-го відповідача- Харківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 10172), в якому він просить залишити  скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін.                  
            23.10.2020 від 2-го відповідача- Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №       10172),в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін.
         26.10.2020 від 3-го відповідача - ФОП Колісника В.О., надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 10275), в якому він просить залишити  скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін.
           У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 09.11.2020, у зв`язку із знаходженням на лікарняному судді Білоусової Я.О. для розгляду справи №922/1399/20 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя-доповідач Тарасова І.В., судя Пуль О.А., суддя Крестьянінов О.О. 
           Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від  09.11.2020 розгляд даної справи відкладено на 30.11.2020 року об 11:30 год.
       Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 апеляційне провадження у справі № 922/1399/20 було зупинено до закінчення перегляду Об`єднаною Палатою Касаційного господарського суду    у складі   Верховного Суду  справи №922/623/20 та оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень повного тексту постанови Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі  Верховного Суду.
      18.02.2021 ( вх. № 2132) на адресу Східного апеляційного господарського суду від Харківської обласної прокуратури надійшло клопотання про поновлення апеляційного провадження у справі № 922/1399/20 у зв`язку з опублікуванням 16.02.2021  на офіційній  веб-сторінці  в Єдиному державному реєстрі судових рішень повного тексту постанови Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду         у складі    Верховного Суду від 22,01.2021 у справі №922/623/20 .
      Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.02.2021  клопотання  Харківської обласної прокуратури (вх. №  2132) про поновлення  провадження у справі задоволено.Поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків (вх. № 2550 Х/2-5) на рішення господарського суду Харківської області від 01.09.2020 у справі № 922/1399/20 та  призначено розгляд апеляційної скарги в судове засідання з повідомленням сторін  на 11.03.2021 р. о 12:00 год. 
У зв`язку з перебуванням 11.03.2021 на лікарняному судді-доповідача   Тарасової  І.В., яка визначена протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2020 для розгляду справи № 922/1399/20 та відсутності правових підстав, визначених частиною 9 статті 32 Господарського процесуального кодексу України для передачі справи для повторного автоматизованого розподілу,  учасникам справи надіслано повідомлення, що
 призначений на 11.03.2021 о 12:00 годині розгляд справи відбудеться 22.03.2021 о 16:45 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, зал засідань №104.             
           11.03.2021 від ФОП Колісник надійшло клопотання про залучення в якості  третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки  платника податків    НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).
      Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 залучено  до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки  платника податків    НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) та відкладено розгляд справи на 05.04.2021 року о  16:00 год.
    В судовому засіданні  05.04.2021 прокурор підтримав апеляційну скаргу, а  представник 1-го та 2-го відповідачів просить  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін.
      Третій відповідач та третя особа, які  належним чином повідомлені про дату,  час та місце судового засідання, не скористалися своїм правом на участь в ньому особисто чи через представника, про причини неявки суд не повідомили, що відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 202, ч. 12 статті 270  Господарського процесуального кодексу України є підставою для розгляду справи за їх відсутності. 
     Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
     Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
     Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та  відзивах на неї, проаналізувавши  доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, заслухавши пояснення прокурора та представника 1-го та 2-го відповідачів,  з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, зважаючи на таке.      
Як вбачається з матеріалів справи, між Орендодавцем-Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (2-й відповідач) та Орендарем -Фізичною особою - підприємцем Колісником Вячеславом Олександровичем (3-й відповідач) укладено Договір оренди від 25.05.2017 № 6595,згідно з умовами якого ( в редакції  Додаткової угоди № 1 від 30.08.2017)  Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення підвалу 1-го поверху № 1-:-6, площею 88,2 кв.м. нежитлової будівлі літ. "У-1", 1-го поверху № 1-:-4 площею 180,8 кв.м. нежитлової будівлі літ. "П-1", 1-го поверху № 1-:-7 площею 294,0 кв.м.; нежитлової будівлі літ."С-1", 1-го поверху № 3-:-17 площею 220,8 кв.м.; нежитлової будівлі літ. "0-2", 1-го поверху № 1-:-4 площею 61,7 кв.м.; нежитлової будівлі літ. "Т-1", 1-го поверху № 1-:-5 площею 202,4 кв.м.; нежитлової будівлі літ. "Р-1", загальною площею 1047,9 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
     Відповідно до п. 10.1 вищевказаного Договору оренди, даний Договір діє до 25.04.2020.
З метою отримання дозволу на приватизацію орендованих нежитлових приміщень шляхом викупу ФОП Колісник В.О. звернувся з відповідним листом до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради (вх. №12831 від 04.09.2017).
      На підставі вказаного звернення Харківською міською радою прийнято рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 № 757/17, згідно з п. 22 додатку 1 до якого, міська рада дозволила провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова шляхом викупу  ФОП Коліснику В.О.
      Після цього ФОП Колісник В.О. звернувся до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради із заявою про приватизацію від 28.09.2017 №3495, розглянувши яку орган приватизації способом приватизації визначив викуп.
     Водночас, ФОП Колісник В.О. 25.09.2017 звернувся до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради з листом (вх. №14313 від 28.09.2017), у якому для приватизації вказаного майна просив провести оцінку суб`єктом оціночної діяльності - ФОП Буйницьким М.В.
На виконання вказаного листа Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради звернулось до суб`єкта оціночної діяльності - ФОП Буйницького М.В. (лист від 29.09.2017 № 14864) з пропозицією провести оцінку вказаних нежитлових приміщень, на підставі договору з ФОП Колісником В.О.
На виконання вказаного листа ФОП Буйницький М.В. склав звіт про оцінку нерухомого майна від 30.09.2017, відповідно до якого вартість вказаного майна станом на 30.09.2017 без ПДВ складає 1 625 000,00 грн.
У подальшому, 06.02.2018, між ФОП Колісником В.О. та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради було укладено Договір купівлі-продажу № 5550-В-С, відповідно до якого ФОП Колісник В.О. приватизував нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-6 площею 88,2 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "У-1", 1-го поверху № 1-:-4 площею 180,8 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "П-1", 1-го поверху № 1-:-7 площею 294,0 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "С-1", 1-го поверху № 3-:-17 площею 220,8 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "О-2", 1-го поверху № 1-:-4 площею 61,7 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "Т-1", 1-го поверху № 1-:-5 площею 202,4 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "Р-1", розташовані за адресою: м. Харків, вул. Станційна, 19-А.
Ціна продажу становить 1625000,00 грн, без ПДВ (разом з ПДВ - 1950000,00грн).
Рішеннями приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гаврилової С.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №№ 40624763, 40625086, 40625454, 40625828, 40626114 від 21.09.2018 на вищевказані нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Станційна, 19-А, зареєстровано право власності за ФОП Колісник В.О. 
Прокурор вважає рішення Харківської міської ради від 20.09.2017 № 757/17 в частині відчуження ФОП Коліснику В.О. шляхом викупу об`єкту комунальної власності територіальної громади м. Харкова (нежитлових приміщень)  незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що прийняте з порушенням вимог ст. 345 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 4, 29, Закону України "Про приватизацію державного майна", ст.ст. 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що продаж об`єктів нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, має бути проведений шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме в даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
Згідно з п. 4.7 Договору оренди, змінювати стан орендованого майна орендар зобов`язаний виключно за письмовою згодою орендодавця.
Відповідно до п. 4.8 Договору оренди, орендар зобов`язаний здійснювати поточний ремонт за письмовою згодою орендодавця. За свій рахунок здійснювати капітальний ремонт за письмовою згодою орендодавця при наявності узгодженої проектно-кошторисної документації та дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством.
Згідно з п. 5.3 Договору оренди, орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта оренди у власність.
У даному випадку ФОП Колісник В.О. жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна у нього в оренді не здійснив.
У звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ФОП Колісника В.О. з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, будь-які відомості про такі поліпшення відсутні.
Станом на момент укладення договору оренди від 25.05.2017 ринкова вартість орендованих приміщень без ПДВ складала 1666400,00 грн, а станом на момент приватизації (06.02.2018) - 1625000,00грн. Вказане свідчить про те, що будь-яких поліпшень, тим більш на 25 відсотків, не проводилось з урахуванням того, що вартість за оцінками, замовленими Управлінням комунального майна, зменшилась.
ФОП Колісник В.О. до органу приватизації, тобто до Управління комунального майна та приватизації, не подавав передбачені п. 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна документи, що свідчать про невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації.
З огляду на наведене прокурор в позові зазначає, що  Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, а відтак відповідне рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства, інтересам держави і територіальної громади, в зв`язку з чим має бути визнаний недійсним.
В обґрунтування свого права на звернення в інтересах держави прокурор, з посиланням на ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" зазначає, що відчуження об`єктів нерухомості комунальної власності з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави, яка згідно із ст. 7 Конституції України, гарантує місцеве самоврядування. 
Звернення прокурора до суду спрямоване  на дотримання  встановленого Конституцією України принципу  верховенства права, задоволення  суспільної потреби у відновленні  законності  при вирішенні  питання  про передачу  комунального майна у власність.
Безпідставний продаж комунального майна на позаконкурентних засадах призводить  до неефективного  його використання та недоотримання місцевим бюджетом значних коштів, що призвело  до порушення  економічних інтересів  держави, а також прав та інтересів  мешканців територіальної громади, утвердження  і забезпечення  яких є головним обов`язком  держави відповідно до ст. 3 Конституції України. 
При цьому, прокурор зазначив, що з урахуванням того, що Харківська міська рада представляє інтереси громади міста Харкова, однак в даному випадку вона є відповідачем у справі і саме вона вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так само як і Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, він самостійно подає вказаний позов. 
         Стаття 53 Господарського процесуального кодексу  України        встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. 
     У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
      Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
       Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у                статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).
       Відповідно до ч. 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       В постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що згідно з ч. 3 ст.      23 Закону України "Про прокуратуру"      прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. 
      Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.      23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
     Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.      23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
      Частина 4 ст.      23 Закону України "Про прокуратуру"      передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
    Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень п.      2 ч.      1      ст. 226 ГПК України.
    Таким чином, викладені у вказаній постанові висновки стосуються випадків захисту прокурором інтересів держави в особі відповідного суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесено здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі №698/119/18). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.
      Водночас, у даній справі позов прокурора подано на захист інтересів держави в особі територіальної громади міста від порушень, допущених саме органом місцевого самоврядування, який здійснив відчуження комунального майна всупереч встановленим вимогам. Цим прокурор обґрунтовував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, тобто навів підставу для представництва інтересів держави.У такому випадку, дотримання чи недотримання порядку повідомлення відповідного органу про намір подати вказаний позов проти нього ж, не спростовує підстав для представництва інтересів держави.
      Захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте у разі, коли саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у виді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем, іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує.
З огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Харківську міську раду одним із співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування пункту додатку до рішення цього органу, колегія суддів вважає, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач. 
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суду у складі  Касаційного господарського суду в постановах: від 24.03.2021  у справі №  922/3276/19, від 30.03.2021  у справі № 922/749/20. 
         Як зазначено вище, предметом позову  у даній справі є визнання незаконним та скасування п. 22 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 № 757/17; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.02.2018 № 5550-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Колісник В.О. (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрованого в реєстрі за № В05; зобов`язання фізичної особи - підприємця Колісника В.О. (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) повернути територіальній громаді міста Харкова нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-6 площею 88,2 кв.м в нежитловій будівлі літ. "У-1", 1-го поверху № 1-:-4 площею 180,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "П-1", 1-го поверху № 1-:-7 площею 294,0 кв.м в нежитловій будівлі літ.       "С-1", 1-го поверху № 3-:-17 площею 220,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "0-2", 1-го поверху № 1-:-4 площею 61,7 кв.м в нежитловій будівлі літ. "Т-1", 1-го поверху № 1-:-5 площею 202,4 кв.м в нежитловій будівлі літ. "Р-1", розташовані за адресою: м. Харків, вул. Станційна, 19-А.        
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. 
Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб. 
Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. 
Згідно зі статтею 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом.
У частині першій статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" установлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом від умерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.                                                                                                                               
Згідно із частиною п`ятою статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування й оренду.
Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) приватизація державного майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об`єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.
Статтею 15 вказаного Закону визначені способи приватизації, зокрема, шляхом: продажу об`єктів приватизації на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу об`єктів приватизації за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс); продажу акцій (часток, паїв), що належать державі у господарських товариствах, на аукціоні, за конкурсом, на фондових біржах та іншими способами, що передбачають загальнодоступність та конкуренцію покупців;  продажу на конкурсній основі єдиного майнового комплексу державного підприємства, що приватизується, або контрольного пакета акцій акціонерного товариства при поданні покупцем документів, передбачених частиною першою статті 12 цього Закону; продажу акцій на міжнародних фондових ринках, у тому числі у вигляді депозитарних розписок; іншими способами, які встановлюються спеціальними законами, що регулюють особливості приватизації об`єктів окремих галузей, викупу.
Згідно із статтею 16-2 Закону України Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) викуп акцій (часток, паїв), що належать державі в статутному капіталі господарських товариств, інших господарських організацій та підприємств, заснованих на базі об`єднання майна різних форм власності, здійснюється відповідно до законодавства з питань приватизації та з урахуванням установчих документів таких товариств. Викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".
Відповідно до статті 4 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" продавцями об`єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності,      є відповідно: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва; органи приватизації, створені місцевими радами.
Статтею 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено способи приватизації об`єктів малої приватизації. Приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс). Шляхом продажу за конкурсом може здійснюватися приватизація окремих єдиних майнових комплексів групи А та окремих об`єктів групи Ж.
Відповідно до частини 1 ст.2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об`єктами малої приватизації є, зокрема, окреме індивідуально визначене майно, в тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано (група А).
Частиною шостою статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" установлено, що доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.
Таким чином, орган місцевого самоврядування, його виконавчий комітет, міський голова (в межах їх компетенції) у спірних правовідносинах реалізують права власника майна, що перебуває у комунальній власності, щодо володіння, користування та розпорядження таким майном на підставі та у порядку, визначеному чинним законодавством України. 
Відповідно до частини 1 ст.345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.
Частинами 1, 4 ст.289 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) передбачено, що орендар має право на викуп об`єкта оренди, якщо таке право передбачено договором оренди. Приватизація цілісних майнових комплексів, нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна, зданих в оренду, здійснюється у випадках і порядку, передбачених законом.
Рішенням Харківської міської ради 13 сесії 7 скликання від 21.06.2017 №691/17 "Про Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова на 2017-2022 роки" з метою найбільш ефективного використання нежитлового фонду м.Харкова та поповнення бюджету м.Харкова, на підставі законів України "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", ст.26, 59, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", затверджено Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова на 2017-2022 роки (далі - Програма).
Відповідно до пункту 1.2 у Програмі визначено мету, пріоритети та умови приватизації комунального майна територіальної громади міста на 2017-2022 роки.
Метою приватизації є, зокрема: підвищення ефективності використання майна, створення конкурентного середовища, залучення інвестицій з метою забезпечення соціально-економічного розвитку міста, а також забезпечення надходження коштів від приватизації до міського бюджету (пункт 1.2.1 Програми). 
До пріоритетів проведення приватизації у 2017-2018 роки належать, зокрема: досягнення максимальної ефективності приватизації об`єктів, що підлягають приватизації відповідно до Програми, і тих об`єктів, приватиз приватизація яких почалася до набрання чинності цієї Програми (пункт 1.2.2 Програми).
Згідно з пунктом 1.4 Програми об`єктами приватизації, зокрема, є: окреме індивідуально визначене майно (рухоме та нерухоме, у тому числі будівлі, споруди, нежитлові приміщення).
Основними принципами індивідуальної приватизації є: досягнення максимального економічного ефекту від продажу об`єкта приватизації; вибір способу приватизації об`єкта; індивідуальний підхід при підготовці об`єкта до приватизації та прийняття рішень про приватизацію; визначення економічної доцільності приватизації об`єкта (пункт 2.2 Програми).
Відповідно до пункту 3.3 Програми приватизація об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою.
Приватизація об`єктів здійснюється шляхом, зокрема: викупу, іншими способами, які встановлюються спеціальними законами, що регулюють особливості приватизації об`єктів окремих галузей. Викуп застосовується щодо об`єктів комунальної власності, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими та нормативними актами, а також щодо тих, які не продано на аукціоні, за конкурсом. Продаж  об`єктів малої приватизації на аукціоні полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував у ході торгів найвищу ціну. Продаж об`єктів малої приватизації за конкурсом полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував найвищу ціну (пункт 3.4 Правил).
Згідно з пунктом 5.1 Програми ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початка ціна об`єкта приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки.
Незалежна оцінка вартості майна з метою приватизації шляхом викупу проводиться суб`єктом оціночної діяльності на підставі договору, укладеного з орендарем (пункт 5.4 Програми).
Як зазначено вище, рішенням 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 № 757/17, згідно з п. 22 додатку 1 до якого, міська рада дозволила провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова шляхом викупу  ФОП Коліснику В.О.
Згідно зі статтею 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Покупець, який став власником об`єкта і не скористався на момент його приватизації правом викупу будівлі (споруди, нежитлового приміщення) у межах займаної таким об`єктом площі, має право викупити відповідну будівлю (споруду, нежитлове приміщення), якщо це не заборонено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України.
Статтею 13 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" продаж об`єктів малої приватизації на аукціоні полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував у ході торгів найвищу ціну.
У статті 14 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" продаж об`єктів малої приватизації за конкурсом полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував найвищу ціну та взяв зобов`язання виконати умови конкурсу.
З наведених норм права вбачається, що основною метою приватизації, у тому числі комунального майна, є досягнення максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності, тобто отримання найвищої ціни за об`єкти, що підлягають приватизації та залучення коштів для здійснення структурної перебудови економіки територіальної громади.
Частиною 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" встановлено, зокрема, що приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. 
      Виходячи з аналізу наведених вище норм,  Харківська міська рада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу за результатами проведення аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
        Тобто викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положення статті      11, статті      18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»      може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб?єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.
Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства, зокрема, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до пункту 4 частини 3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є змагальність сторін.
Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (частина 1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що орендарем - ФОП Колісником В.О.  здійснювались будь-які поліпшення орендованих ним приміщень за договором оренди від 25.05.2017 № 6595. 
Зокрема, як зазначено вище, у Звіті про оцінку майна, Договорі оренди, Договорі купівлі-продажу, заяві ФОП Колісника В.О. з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, будь-які відомості про такі поліпшення відсутні.
Станом на момент укладення договору оренди від 25.05.2017 № 6595 ринкова вартість орендованих приміщень без ПДВ складала 1666400,00 грн, а станом на момент приватизації (06.02.2018) - 1625000,00грн. Вказане свідчить про те, що будь-яких поліпшень, тим більш на 25 відсотків, не проводилось з урахуванням того, що вартість за оцінками, замовленими Управлінням комунального майна, зменшилась.
ФОП Колісник В.О. до органу приватизації, тобто до Управління комунального майна та приватизації, не подавав передбачені п. 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна документи, що свідчать про невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації.
Згідно з частиною 10 статті 51 Закону України "Про місцеве самоврядування" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Відповідно до  частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що п. 22 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 № 757/17
прийнято з порушенням вимог Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова на 2017-2022 роки, а відтак є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки спрямоване не на досягнення мети, визначеної у цих Законах і Програмі, і тим самим порушує права територіальної громади на отримання максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності.
Оцінюючи баланс інтересів територіальної громади та відповідачів колегія суддів дійшла висновку, що порушення порядку проведення приватизації об`єктів групи А (шляхом викупу) завдає суспільним відносинам більшої шкоди, ніж ризики, пов`язані зі з`ясуванням питання, чи брали б участь інші особи в приватизації цього майна при проведенні конкурсу чи аукціону, який у разі приватизації спірного майна мав проводитись. 
Слід зауважити, що абзацом першим пункту 4 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"           (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16.04.2009 №7-рп/2009          у справі №1-9/2009 зазначено, що в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). 
1-й та 2-й відповідачі  у відзивах на апеляційну скаргу зазначають, що Закон України «Про оренду державного та комунального майна» та Закон України  «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" не передбачили заборони  щодо переважного права  орендаря на придбання  комунального майна, а отже  на правовідносини, які виникають  між наймодавцем та наймачем  у разі продажу майна, переданого  у найм (оренду) поширюється дія норм ч. 2   ст.777 Цивільного кодексу України та  ст.289 Господарського кодексу України, чим доводиться безпідставність  аргументів прокурора, викладених  у позовній заяві  та апеляційній скарзі.
Однак колегія суддів не погоджується з такими доводами, з огляду на таке.
Відповідно до частини 2 ст.777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.
Дана норма є загальною, а Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" є спеціальним, яким слід керуватися при продажу об`єктів приватизації.
Згідно з частиною 1, 4 ст.289 Господарського кодексу України орендар має право на викуп об`єкта оренди, якщо таке право передбачено договором оренди. Приватизація єдиних майнових комплексів, нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна, зданих в оренду, здійснюється у випадках і порядку, передбачених законом.
Тобто, посилання відповідачів на частину 1 ст.289 Господарського кодексу України зроблено без урахування положень частини 4 цієї статті, які потрібно тлумачити в системному зв`язку.
Крім того, відповідачами не враховано, що свобода вибору органом місцевого самоврядування способу приватизації визначена та обмежена статтею 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", в якій визначний перелік підстав, які надають можливість застосування такого способу приватизації як викуп.
За таких обставин, зазначені доводи відповідачів  є помилковими.
Порядок викупу встановлений Фондом державного майна України. На час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затверджений Фондом державного майна України від 02.04.2012 № 439.
Згідно з пунктом 8.1 зазначеного Порядку викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу III та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.
Отже, з огляду на наведені положення законодавства Харківська міська рада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації - у цьому випадку управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або за конкурсом; у виняткових випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме у цьому випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендар за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснив поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менше 25% ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. 
Також колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідачів на пункт 5.6 договору оренди від 25.05.2017 № 6595 (в редакції додаткової угоди від 30.08.2017  № 1), яким встановлено, що орендар, який належно виконує свої обов`язки, у разі продажу майна, що передано в оренду, має переважне право перед іншими особами на його викуп, оскільки таке право виникає у орендаря лише за умов, визначених Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.02.2018 № 5550-В-С, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні підстави недійсності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;  волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей
За приписами статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що продовжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду. 
Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Як зазначено вище, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від  06.02.2018 № 5550-В-С укладений на підставі, зокрема, рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 № 757/17, яке з мотивів, зазначених вище, визнано незаконним та скасовано, а також з порушенням вимог статті 18-1 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова на 2017-2022 роки, затвердженої рішенням 13 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 21.06.2017 №691/17.
Помилкове посилання позивача на статтю 228 Цивільного кодексу України не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки: по-перше, позивач у позові також визначає підставами для визнання договору недійсним статті 203, 215, 216 Цивільного кодексу України; по-друге, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
        Щодо вимоги позивача про зобов`язання фізичної особи - підприємця Колісника В.О. (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) повернути територіальній громаді міста Харкова нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-6 площею 88,2 кв.м в нежитловій будівлі літ. "У-1", 1-го поверху № 1-:-4 площею 180,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "П-1", 1-го поверху № 1-:-7 площею 294,0 кв.м в нежитловій будівлі літ.       "С-1", 1-го поверху № 3-:-17 площею 220,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "0-2", 1-го поверху № 1-:-4 площею 61,7 кв.м в нежитловій будівлі літ. "Т-1", 1-го поверху № 1-:-5 площею 202,4 кв.м в нежитловій будівлі літ. "Р-1", розташовані за адресою: м. Харків, вул. Станційна, 19-А, колегія суддів зазначає, що дані вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.02.2018 № 5550-В-С, яку задоволено судом апеляційної інстанції, тому вказані вимоги позивача також підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно із статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Скаржником не надано будь-яких належних доказів, які б підтверджували наявність у Харківської міської ради права здійснювати приватизацію спірного майна шляхом викупу без урахування положень Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".
Колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції  на практику Європейського суду з прав людини в розрізі питання неможливості витребування у добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави внаслідок порушень, допущених уповноваженими посадовими особами, які здійснюють функцію управління державним майном (спори щодо порушення ч. 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
       Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.
       Згідно з положеннями статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       Відповідно до      статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»      суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини у застосуванні статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо втручання держави у право на мирне володіння майном (зокрема, рішення у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986 року, "Щокін проти України" від 14.10.2010 року, "Сєрков проти України" від 07.07.2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009 року, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року), якою напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Так, втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23.11.2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції").
Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.
Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 зазначив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.           
При цьому  колегія суддів зазначає, що стаття 1 Першого протоколу до      Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      гарантує захист права володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими зазначене майно було набуте у власність.
    Висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника, адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування положень статті 1 Першого протоколу Конвенції, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна, що суд повинен достеменно дослідити та встановити.
     Передача права власності на майно, у тому числі в результаті приватизації, передбачає наявність волевиявлення як у продавця, так і у покупця такого майна.            Отже, покупець, звертаючись до органів місцевого самоврядування про приватизацію орендованого нежитлового приміщення, та достовірно знаючи, що поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, ним здійснені не були та жодні дії, які б свідчили про намір здійснити такі поліпшення, ним не вчинялись, усвідомлював що його звернення є протиправним оскільки суперечить пункту 1 частини 1      статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»      (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
  У даній справі вбачаються обставини порушення органом місцевого самоврядування умов та порядку приватизації та водночас виявлено наявність протиправної поведінки самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, що свідчить про недобросовісність дій орендаря.  
З матеріалів справи вбачається, що ФОП Колісник В.О.    звернувся до Управління комунального майна та приватизації з проханням дозволити приватизацію нежитлових приміщень, які орендуються згідно з договором оренди від 25.05.2017 № 6595 та знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Станційній, 19-А листом від 04.09.2017, тобто менше ніж через чотири місяця після укладення Договору оренди,  що може свідчити про недобросовісність дій третього відповідача.
Крім цього колегія суддів зазначає, що Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та "Програма приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова на 2017-2022 рр.", затверджена рішенням 13 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 21.06.2017 №691/17, є у відкритому доступі у мережі Інтернет, тому у випадку викупу орендарем орендованого ним приміщення-об`єкту малої приватизації, останній мав можливість ознайомитися з порядком та умовами такого викупу.
Таким чином, орендар, звертаючись із заявою про надання дозволу на викуп спірного майна, мав усвідомлювати як невідповідність обраної процедури чинному законодавству, так і правові наслідки її недотримання.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як "майнові права", а отже, як "майно" (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Бейелер проти Італії " (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100).
За певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб "очікування" було "легітимним", воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28.09.2004 у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia), заява №44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Копецький проти Словаччини", § 35).
Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має "легітимне очікування" успішної реалізації її права вимоги у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні (див. для порівняння mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02.07.2002 у справі "Гайдук та інші проти України" (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Копецький проти Словаччини", § 50).
      Повернення у власність територіальної громади майна (приміщення), незаконно відчуженого (шляхом викупу) фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щобb таке відчуження відбувалося у передбачений чинним законодавством спосіб та сприяло досягненню максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності.
     На переконання колегії суддів, у даному випадку позбавлення відповідача 3 майна не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності, оскільки викуп орендованого майна відповідачем 3 здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме п. 1 ч. 1      ст. 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", внаслідок недобросовісних дій самого відповідача-3.
Отже, позбавлення набувача його майна, шляхом часткового скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність є пропорційним втручанням з боку держави, яке переслідує "суспільний" та "публічний інтерес", ґрунтується на розумних підставах.
При цьому відповідна особа не несе "індивідуальний і надмірний тягар", оскільки часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність є єдиним законним та справедливим способом усунення виявленого судом порушення. Правовим наслідком задоволення позову є повернення сторонами усього, що вони одержали на виконання спірного правочину, тобто фактично повернення набувачу коштів, сплачених на виконання правочину.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що непроведення конкурсного продажу об`єктів нерухомості виключає можливість отримання за об`єкт приватизації більшої ринкової вартості.
Так, метою аукціону як способу реалізації є, передусім, відчуження майна за максимальною ціною, яку визначає ринок за умови прозорості та вільної конкуренції, тому початкову чи оціночну вартість майна можна розглядати лише як стартову ціну, яка в ході аукціону може бути збільшена. Тобто, під час аукціону майно реалізується за найвищою запропонованою ціною, при цьому визначається його реальна ринкова ціна.
В свою чергу, непроведення конкурсного продажу об`єктів суперечить меті, принципам та завданням приватизації щодо максимального наповнення бюджету, зазначеним у законодавстві, зокрема ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" та Програмі, що суперечить інтересам держави та територіальної громади.
     Крім цього продаж майна на неконкурентних засадах порушує такі основоположні принципи приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкурентності продажу, передбачених      статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного майна».
   Порушення Харківською міською радою умов та порядку приватизації            призвели не тільки до можливих економічних збитків (недотримання територіальною громадою коштів від відкритого продажу майна конкурентним способом), а позбавили інших зацікавлених фізичних та юридичних осіб можливості придбати комунальне майно на відкритому конкурсі, створили для них і орендаря несправедливі умови конкуренції на ринку продажу комунального майна. При цьому орендар, відповідно, отримав непередбачені законом привілеї викупити майно неконкурентним способом.
      Харківська міська рада, розпорядившись таким чином майном, діяла всупереч суспільним інтересам, поставивши в нерівні умови орендаря, який лише декілька місяців орендував комунальне майно і не здійснив його невід`ємних поліпшень, і інших потенційних покупців комунального майна, фактично протиправно позбавивши останніх права на участь у приватизації.
Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 1 пункту 2 ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з частиною 1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.
У відповідності до статті  129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачів. 
Керуючись статтями 269, 270, пунктом 2 статті 275, пунктом 4 частини 1 статті 277, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

                                               ПОСТАНОВИЛА:

    Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити. 
       Рішення господарського суду Харківської області від 01.09.2020 у справі   № 922/1399/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Визнати  незаконним та скасувати п. 22 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 № 757/17.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.02.2018 № 5550-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Колісник В.О. (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № В05;  
     Зобов`язати фізичну особу-підприємця Колісника  В`ячеслава Олександровича ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків   НОМЕР_1 ) повернути  територіальній громаді  міста Харкова  нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-6 площею 88,2 кв.м  в  нежитловій будівлі літ. "У-1", 1-го поверху № 1-:-4 площею 180,8 кв.м  в  нежитловій будівлі літ. "П-1", 1-го поверху № 1-:-7 площею 294,0 кв.м в нежитловій будівлі літ.  "С-1", 1-го поверху № 3-:-17 площею 220,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "0-2", 1-го поверху № 1-:-4 площею 61,7 кв.м в нежитловій будівлі літ. "Т-1", 1-го поверху № 1-:-5 площею 202,4 кв.м в нежитловій будівлі літ. "Р-1", розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
       Стягнути з Харківської міської ради (майдан Конституції, 7, м.Харків, 61003, код ЄДРПОУ 04059243) на користь прокуратури Харківської області (вул.Богдана Хмельницького,4 м.Харків, 61050, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м.Київ, код 820172, рахунок 35212041007171, код класифікації видатків бюджету - 2800) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 11151,33 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 16727,00 грн.
     Стягнути з Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради (майдан Конституції, 16, м.Харків, 61003, код ЄДРПОУ 14095412) на користь прокуратури Харківської області (вул.Богдана Хмельницького,4 м.Харків, 61050, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м.Київ, код 820172, рахунок 35212041007171, код класифікації видатків бюджету - 2800) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 11151,33 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 16727,00 грн.
      Стягнути з фізичної особи-підприємця Колісника  В`ячеслава Олександровича ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Харківської області (вул.Богдана Хмельницького,4 м.Харків, 61050, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м.Київ, код 820172, рахунок 35212041007171, код класифікації видатків бюджету - 2800) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у  розмірі 11151,33  грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 16727,00 грн.
Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 15.04.2021

Головуючий суддя                                                                    І.В. Тарасова

Суддя                                                                                           О.О. Крестьянінов  

Суддя                                                                                           О.А. Пуль