ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року	Львів	Справа № 300/1740/20 пров. № А/857/9693/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                                   Курильця А.Р.,
суддів                                                       Кушнерика М.П.,  Мікули О.І., 
з участю секретаря                                   Михальської М.Р.,
          
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 07 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнати протиправною бездіяльність та зобов`язання до вчинення дій,-

суддя в 1-й інстанції – Біньковська Н.В.,
час ухвалення рішення – 07.04.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не вказано,

                                                   в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1  (далі – позивач) звернувся з позовом до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі – відповідач) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року (включно) та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 абз. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; зобов`язати відповідача виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року (включно) в розмірі 36980,82 грн., грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 абз. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в розмірі 26465,60 грн.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 роки, та ненарахування і невиплати  індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби в період з 01.01.2016 року до 28.02.2018 року. Зобов`язано відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 роки в розмірі 25884,87 грн. (двадцять п`ять тисяч вісімсот вісімдесят чотири гривні 87 копійок). Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби в період з 01.01.2016 року до 28.02.2018 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та невстановлення всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати в частині незадоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що він звернувся з вимогами про виплату індексації в конкретному розмірі, проте суд не визначив суму, що підлягає стягненню з відповідача. Оскільки кожен громадянин має право на ефективний захист своїх порушених прав, слід зобов`язати відповідача виплатити індексацію в конкретно визначеному розмірі. 
Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксування процесу не здійснювалося оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині невизначення судом конкретного розміру індексації, що підлягає виплаті, а саме 36980,82 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що  індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, а тому непроведення відповідачем індексації грошового забезпечення позивача є протиправним. Також суд зазначив, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм  повинна виплачуватись компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що позивач звільнений наказом від 18.05.2019 року № 135 з військової служби в запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу. Наказом (по стройовій частині) № 71 від 18.06.2019 року з 03.08.2019 року виключений зі списків особового складу кафедри військової підготовки та всіх видів забезпечення та направлений для зарахування на військовий облік до Івано-Франківського міського військового комісаріату.
Позивач має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 18.04.2017 року.
Відповідач у відповідь на адвокатський запит листом 11/194 від 03.03.2020 року повідомив позивача, що, зокрема, компенсація за невикористані дні додаткової соціальної відпустки йому не виплачувалася у зв`язку із не оголошенням такої виплати наказом начальника кафедри військової підготовки Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу. Також зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період додаткова відпустка учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати не надається. Вказав, що індексація грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2014 року по 03.08.2019 року проводилася відповідно до ст. 51 БК України, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення № 1078, що підтверджується довідкою про нарахований дохід позивачу за вказаний період.
У спірний період індексація грошового забезпечення позивачу не виплачувалася, що підтверджується довідкою про нарахований дохід позивачу у розрізі видів виплат за період 01.01.2014 року по 03.08.2019 року. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 року, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011).
Відповідно до ст. 9 Закону № 2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 9 Закону № 2011 грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону, а порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України, а саме Порядком проведення індексації грошових доходів населення № 1078 від 17.07.2003 року (далі – Порядок № 1078).
Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-XII, далі – Закон № 1282).
Згідно зі ст. 2 Закону № 1282 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.
Враховуючи наведене, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи в тому числі військовослужбовців.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що розрахунок індексації грошового забезпечення, є компетенцією відповідача як органу, який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення. Суд не має повноважень здійснювати її розрахунок до моменту його проведення відповідачем. Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини.
Так, згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
З наведеного видно, що під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у спірних правовідносинах індексація взагалі не була нарахована та виплачена позивачеві з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.
Разом з тим, питання суми індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах повноваження щодо обрахунку індексації, відповідно до чинного законодавства, покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити виплату індексації грошового забезпечення в конкретно визначеній сумі відсутні.
На час розгляду справи судом нарахування та виплата на користь позивача індексації грошового забезпечення не здійснена, а тому відсутні порушені права позивача щодо правильного нарахування на його користь відповідачем індексації грошового забезпечення, які підлягають захисту в судовому порядку.
За таких умов суд першої інстанції вірно зазначив, що вимога про визначення судом конкретної суми індексації є безпідставною, оскільки така спрямована на майбутнє, тобто захист прав та свобод позивача, порушення яких станом на момент розгляду і вирішення цієї справи не відбулося.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.     
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду  -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                     п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 07 квітня 2021 року у справі № 300/1740/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 24 червня 2021 року