ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 915/2302/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.; 

Секретар судового засідання: Соловйова Д.В.;
За участі представників сторін:
Від прокуратури - Коломійчук І.О., посвідчення №058842, від 21.12.2020;
від Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області - не з`явився;
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврія-Агро" - не з`явився;
від Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області - не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю      "Таврія-Агро"
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.11.2020
у справі №915/2302/19
за позовом Заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврія-Агро"
третя особа без самостійних позовних вимог на предмет     спору на стороні позивача: Первомайська селищна рада Вітовського району Миколаївської області
про стягнення шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки в сумі 677 904,59 грн.,
(суддя місцевого господарського суду: ОСОБА_1 , місце прийняття рішення: Господарський суд Миколаївської області, м.Миколаїв, вул.Адміральська, 22)

           19.11.2019 заступник прокурора Миколаївської області звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-Агро» шкоди в сумі 677904,59 грн. завданої внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки.
          В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що вироком Жовтневого районного суду від 25.05.2018 директора ТОВ «Таврія-Агро» визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 197 Кримінального кодексу України, а саме самовільному зайнятті упродовж 2014-2016 років земельних ділянок загальною площею 548,0054 в межах території Первомайської селищної ради Вітовського району та стягнуто шкоду в сумі 677904,59 грн. Разом з тим, ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28.03.2019 вказаний вирок скасовано, а кримінальне провадження закрито, у зв`язку зі звільненням директора ТОВ «Таврія-Агро» від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Прокурор зазнаає, що питання щодо стягнення шкоди за самовільне зайняття земельної ділянки не вирішено, у зв`язку з чим звернувся до Господарського суду Миколїавської області з відповідними позовними вимогами.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 10.11.2020 по даній справі позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-Агро» на користь держави в особі Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області шкоду, завдану внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, у розмірі 677904,59 грн., стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-Агро» на користь Миколаївської обласної прокуратури витрат зі сплати судового збору у розмірі 10168,57 грн.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про наявність: неправомірної поведінки   ТОВ "Таврія-Агро"     в особі директора шляхом самовільного використання земельних ділянок загальною площею 548,0054 га в межах території Первомайської селищної ради Вітовського району упродовж березня 2014 - липня 2016 років; шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки у розмірі 677904,59 грн; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, та вини відповідача, оскільки закінчення строку давності притягнення керівника     ТОВ "ТАВРІЯ - АГРО"     до кримінальної відповідальності не обмежувало його право доводити свою невинуватість в даному випадку в рамках кримінального провадження у справі № 477/1832/16-к.
Місцевий господарський суд, з огляду на наяві матеріали справи та враховуючи обставини справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
          Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ТОВ «Таврія-Агро» звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.11.2020 по даній спраів скасувати та прийняти нове – про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене без з`ясування всіх обставин справи, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, без врахування практики Верховного Суду щодо розгляду аналогічних спорів, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
          Заявник апеляційної скарги вважає позовні вимоги прокурора необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами, відповідач не вбачає правових підстав для покладення на суб`єкта господарювання відповідальності та стягнення шкоди.
          Апелянт зазначає, що прокурор в даному випадку не має процесуальної дієздатності подавати позов в інтересах ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, оскільки не навів підстав для цього, серед доказів до позову немає виключності випадку, доказів невжиття Головним управлінням щодо стягнення шкоди з ТОВ «Таврія-Агро» і в даному випадку позов необхідно залишити без розгляду на підставі п.1. ч.1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.
          Крім того, апелянт вважає, що позивачем не доведено підстав для покладення відповідальності у вигляді шкоди на ТОВ «Таврія-Агро». Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні геобгрунтовано дійшов висновку, що директор ТОВ «Таврія-Агро» був звільнений від кримінальної відповідальності виключно на тій підставі, що визнав свою вину у скоєнні злочину. Це не відповідає фактичним обставинам справи, не підтверджено жодним доказом і не передбачено нормами матеріального, процесуального кримінального права.
          Також заявник апеляційної скарги вказує, що визначений розмір спричиненої державі шкоди є недоведеним належними та допустимими доказами, оскільки висновок судово-економічного експерта №1909/16-1 від 19.09.2016 не може сприйматись як належний доказ, оскільки він не містить нормативного обґрунтування, в чому саме полягає шкода, спричинена самовільним зайняттям земельної ділянки.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврія-Агро" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.11.2020 по справі №915/2302/19 залишено без руху.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2020 відкрито апеляційне провадження по справі №915/2302/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврія-Агро" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.11.2020, витребувано матеріали справи №915/2302/19 з Господарського суду Миколаївської області.
13.01.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №915/2302/19.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2021 розгляд справи №915/2302/19 призначено у судовому засіданні  на 01.03.2021 року о 14-00 год.
           19.01.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Заступника прокурора Миколаївської області надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврія-Агро" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.11.2020 по справі №915/2302/19, в якому прокурор заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Прокурор зазначає, що ним представництво інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру у даній справі здійснено відповідно до приписів ст.131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, прокурор зазначив, що безпідставними є твердження скаржника про недоведеність розміру шкоди, завданої самовільним зайняттям товариством земельних ділянок. На думку прокурора доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог прокурора, а рішення є законним та обґрунтованим.
          Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.02.2021 розгляд справи №915/2302/19 перенесено  на: 22.03.2021 року о 14-30 год.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 розгляд справи №915/2302/19  відкладено на: 06.04.2021 року о 14-30 год.
В судове засідання 06.04.2021 з`явився представник прокуратури, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення. Представники інших учасників в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представників, які не з`явились, за наявними у справі матеріалами.
          Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення прокурора, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, в рамках провадження у кримінальній справі  №477/1832/16-к Жовтневим районним судом Миколаївської області 25.05.2018 ухвалено вирок, яким директора     ТОВ "ТАВРІЯ-АГРО"      ОСОБА_2  визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 197-1 Кримінального кодексу України, а саме у самовільному зайнятті упродовж 2014-2016 років земельних ділянок загальною площею 548,0054 га в межах території Первомайської селищної ради Вітовського району, а також ухвалено задовольнити цивільний позов прокурора та стягнути з Кіма Ігоря Сун-Черовича на користь Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області відшкодування спричиненого збитку в сумі 677904,59 грн.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28.03.2019 вказаний вирок скасовано, а кримінальне провадження №42016150000000133 закрито, у зв`язку зі звільненням директора     ТОВ "ТАВРІЯ-АГРО"     від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (п.1 ч.2 ст. 284 КК України, п.1 ч.1 ст. 49 КК України).
Згідно інформації ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 31.08.2016 23.02.2012 Жовтневою (Вітовською) районною державною адміністрацією Миколаївської області прийнято розпорядження №127-р, яким припинено право постійного користування земельними ділянками, загальною площею 540,64 гектарів ріллі, в межах території Первомайської селищної ради Жовтневого (Вітовського) району Миколаївської області закритим акціонерним товариством «Таврія-Агро». Станом на час надання відповіді договори оренди земельних ділянок загальною площею 540,64 га, в межах території Первомайської селишної ради Жовтневого району Миколаївської області ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області не укладались; підстави використання земельних ділянок у ТОВ «Таврія-Агро», як правонаступника ЗАТ «Таврія-Агро» відсутні. (а.с. 35-36)
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Державної інспекції сільського господарства в Миколаївській області від 11 серпня 2016 року за результатами документальної перевірки фактів, викладених в матеріалах кримінального провадження, 06 липня 2016 року за участю працівників цієї інспекції було проведено огляд земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які на момент огляду не надані в користування, розташованих в межах Первомайської селищної ради (Вітовського) району Миколаївської області, а фактично використовуються     ТОВ "Таврія-Агро"     . Згідно геодезичних матеріалів, наданих слідчим управлінням, стосовно цих земельних ділянок, виконаних кваліфікованим інженером-землевпорядником, загальна площа самовільно зайнятих земель (землі, які фактично використовуються без правових підстав) становить 548,0054 га. В цій довідці зроблено висновок, що зазначені землі     ТОВ " Таврія-Агро"     здійснює товарне виробництво шляхом вирощування сільськогосподарських культур, використовувалися без будь-яких правовстановлюючих документів на них, що є порушенням ст. 125 та ст. 126 Земельного кодексу України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 №963 розмір шкоди, заподіяної самовільним зайняттям земельних ділянок, визначений у сумі 677904 грн. 59 коп. (а.с. 41-44)
Протоколом огляду місця події, проведеного в ході досудового розслідування в межах кримінального провадження, від 06.07.2016, проведеного за участю спеціаліста-землевпорядника Первомайської селищної ради Носа М.В. встановлено, що під час огляду чотирьох земельних ділянок, розташованих поруч, але розділених між собою грунтовими дорогами та лісосмугами, земля, що обстежується загальною площею 540,64 га на час обстеження є землею державної власності і не надана офіційно у володіння або користування іншій особі, але фактично обробляється, а саме: засіяна ячменем, частина якого вже зібрана, на частині земельної ділянки здійснено обробіток та засівання зерновими культурами, під час огляду було виявлено роботу сільськогосподарської техніки. (а.с. 46-57)
За результатами проведеної в межах кримінального провадження судово-економічної експертизи від 19 вересня 2016 року розмір шкоди, заподіяної в результаті самовільного зайняття     ТОВ «Таврія-Агро» земельної ділянки, площею 548,0054 га, розташованої в межах території Первомайської селищної ради, Вітовського району Миколаївської області, складає 677904 грн. 60 коп.
Згідно ухвали Миколаївського апеляційного суду від 28.03.2019 Кім Ігор Сун-Черович працює директором ТОВ «Таврія-Агро».
22.09.2016 прокурор звернувся з цивільним позовом у кримінальному провадженні №42016150000000133 в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області та Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок та стягнення шкоди в сумі 677904,59 грн.
У відповідності до листа Первомайської селищної ради від 18.11.2019 вих. №1538/06-04 кошти від     ТОВ "ТАВРІЯ-АГРО"    за використання  земельної ділянки  не надходили.
Вказані обставини стали підставою для звернення прокурора до Господарського суду Одеської з відповідною позовною заявою про стягнення шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки у розмірі 677904,59 грн.
Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
За приписами статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків (шкоди)
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Статтею 156 Земельного кодексу України встановлено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Відповідно до статей 1, 2 Земельного кодексу України та статей 13, 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави та є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого це право здійснюють органи влади і органи місцевого самоврядування, а земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.
Вищевказана земельна ділянка є державною власністю і відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України, абз.1 ст.5, ст.6 України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» , п.п.13, 30. 34 п.4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, знаходиться у розпорядженні Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, а тому розраховує розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, та вживає заходи щодо її відшкодування в установленому законодавством порядку.
Згідно з пунктом б частини 1 статті 211 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну та кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за     самовільне зайняття земельних ділянок.
За змістом ст.22 Цивільного кодексу України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач має право вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Приписами статті 157 Земельного кодексу України, встановлено, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів.
Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Правовідносини між сторонами у даному спору виникли з приводу заподіяння шкоди, тобто з делікту.
Відповідно до положень частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно Методики визначення розмірів шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 №963, розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, та встановлений вироком суду складає 677904,59 грн.
Судова колегія зазначає, що спірна земельна ділянка не відводилася та не надавалася у користування відповідачеві, а в матеріалах справи немає доказів належного оформлення права користування чи власності щодо земельної ділянки площею 548,0054 га, а відтак відповідач самовільно використовував зазначену земельну ділянку, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
З огляду на вищевикладене, враховуючи наявні матеріали справи, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині наявності у діях відповідача складу правопорушення, а саме: 
- неправомірної поведінки     ТОВ "Таврія-Агро"     в особі директора шляхом самовільного використання земельних ділянок загальною площею 548,0054 га в межах території Первомайської селищної ради Вітовського району упродовж березня 2014 - липня 2016 років;
- шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки у розмірі 677904,59 грн;
- причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою,
-вини відповідача, оскільки закінчення строку давності притягнення керівника     ТОВ "Таврія-Агро"   до кримінальної відповідальності є нереабілітуючою підставою для звільнення від кримінальної відповідальності.
З огляду на зазначене, доводи апелянта щодо недоведеності всіх складових збитків судовою колегією відхиляються.
Стосовно доводів апелянта в частині відсутності підстав представництва прокурором інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.
За приписами статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України.
Даний спір пов`язаний із реалізацією Прокурором повноважень згідно зі статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", зокрема представництва інтересів держави у суді.
Згідно частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка відповідно до статтей 167, 170 Цивільного кодексу України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Передумовою участі органів та осіб, передбачених статтею 53 Господарського процесуального кодексу України, в господарському процесі у будь-якій із п`яти форм є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.
На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов`язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені статтею 53 ГПК України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь в процесі лише у випадках, чітко встановлених законом.
Так, відповідно до частин третьої-п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
У рішенні від 5 червня 2019 року №4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".
Так, відповідно до частини першої, абзацу першого частини третьої та абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Про необхідність обґрунтування прокурором підстав представництва у суді зазначено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц.
Аналіз положень частин третьої-п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку зі змістом частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Поняття "нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 4 квітня 2019 року №914/882/17, від 22 жовтня 2019 року №926/979/19).
Отже, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. При цьому, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Аналогічна правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі № 806/1000/17, від 20 вересня 2018 року в справі № 924/1237/17, від 5 грудня 2018 року в справі №923/129/17 та від 20 березня 2019 року в справі № 905/1135/18, від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18.
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів відзначає, що підстави представництва Прокурором інтересів держави з`ясовуються, насамперед, судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення Прокурора.
Велика Палата Верховного Суду своєю постановою від 26 червня 2019 року в справі №587/430/16-ц конкретизувала висновок Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 7 грудня 2018 року в справі №924/1256/17, вказавши, що процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру України", застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом таких підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (аналогічна правова позиція викладена об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи у постанові від 25 жовтня 2019 року в справі № 911/1107/18).
У свою чергу, врегульовуючи розбіжності у правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду постановою від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року в справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 6 лютого 2019 року в справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року в справах №910/3486/18 та №925/650/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі №0440/6738/18, та вказала, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, суд не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Відтак, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу і на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти у відповідних правовідносинах державу (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанова від 20 листопада 2018 року в справі №5023/10655/11 (пункти 6.21-6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19-4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26)).
Відповідно до ст. ст. 5, 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. До повноважень вказаного органу віднесено державний контроль за додержанням органами державної влади, місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади.
Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, зокрема: складає протоколи про адміністративні правопорушення та розглядає справи про адміністративні правопорушення, накладає адміністративні стягнення; розраховує розмір шкоди заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання їх не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву без спеціального дозволу, та вживає заходів до її відшкодування в установленому законодавством порядку.
Пунктами 1, 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №333 від 29.09.2016 (далі - Положення) передбачено, що територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру є Головне управління Держгеокадастру в області.
Згідно підпункту 34 пункту 4 Положення, Головне управління Держгеокадастру в області розраховує розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання їх не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву без спеціального дозволу, та вживає заходів щодо її відшкодування в установленому законодавством порядку.
Таким чином, законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, у тому числі вживати заходи до відшкодування шкоди завданої внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок-територіальний орган Держгеокадастру.
У відповідності до листа від 02.10.2019 вих. № 10-14-0.16-6689/2-19 Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області повідомило прокуратуру Миколаївської області, що заходи представництва інтересів держави в суді з метою примусового стягнення шкоди за самовільне зайняття земельної ділянки не проводились у зв`язку з відсутністю матеріалів необхідних для реалізації вказаних повноважень. (а.с. 64)
Прокурор вказує на те, що Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області достовірно знало про порушення інтересів держави та усвідомлювало їх наявність і мало звернутись до суду за захистом порушених інтересів держави шляхом стягнення збитків. Проте, попри обізнаність про порушення інтересів держави у сфері контролю за використанням та охороною земель Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області протягом розумного строку, достатнього для належного реагування (з 28 березня 2019 року - дати постановлення ухвали Миколаївського апеляційного суду) заходів щодо звернення до суду з відповідним позовом не вжив, що свідчить про нездійснення вказаним органом захисту інтересів держави у встановленому законом порядку.
Враховуючи наведене підставою для представництва прокурором інтересів держави є бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та у прокурора виникли підстави для вжиття заходів представницького характеру на захист інтересів держави шляхом подання до суду відповідного позову в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, про що він повідомив управління листом від 12.11.2019. (а.с. 72)
За таких обставин, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині того, що прокурором обгрунтовано та з дотриманням вимог ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» подано позовну заяву в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими. 
Разом з тим, як вбачається з мотивувальної та резолютивної частини рішення місцевого господарського суду, позовні вимоги прокурора задоволені в повному обсязі, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-Агро» на користь держави в особі Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області шкоду, завдану внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, у розмірі 677904,59 грн.
За змістом статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 цього Кодексу).
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. 
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову – факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. 
У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
У cтатті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було би задовольнити позовні вимоги. Тобто сторонами у судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. 
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. 
Як вбачається з позовної заяви прокурор, звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру, просив стягнути з відповідача шкоду на користь держави в особі Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області (третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача). Судом першої інстанції позовні вимоги задоволені, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-Агро» на користь держави в особі Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області шкоду, завдану внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, у розмірі 677904,59 грн.
У даній справі Первомайська селищна рада Вітовського району Миколаївської області виступає в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача. Позивачем прокурором визначено ГУ Держгеокадастру у Миолаївській області.
Відповідно до ч. ч. 1, 3-5 ст.50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права та обов`язки, встановлені статтею 42 цього Кодексу.
Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги прокурора, стягнув кошти на користь третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, при тому, що позов прокурором було подано в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області.
Таким чином, прокурор наділений правом на звернення до суду з вимогами на користь позивачів, а не третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, а позовні вимоги про зобов`язання виконати будь-які дії чи стягнути кошти на користь третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, діючим Господарським процесуальним кодексом України не передбачено.
Вказана позиція узгоджується з позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №923/675/18.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що в задоволенні позових вимог про стягнення збитків           на користь держави в особі Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області слід відмовити.
За приписами ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Таким чином, розглянувши справу матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги Заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до     Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-Агро» про стягнення на користь держави в особі Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки у розмірі 677904,59 грн. в даному випадку задоволенню не підлягають, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового – про відмову в задоволенні позовних вимог.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог     ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129,  255,  269, 270, 273, 275,  277,  281-284 Господарського процесуального кодексу, суд -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю  "Таврія-Агро" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.11.2020 у справі №915/2302/19 задовольнити. 
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.11.2020 у справі №915/2302/19 скасувати.
Відмовити в задоволенні позовних вимог Заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-Агро» про стягнення на користь держави в особі Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки у розмірі 677904,59 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 286 ГПК України.
У зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії суддів Ярош А.І. у відпустці з 12.04.2021 по 16.04.2021, повний текст постанови складено та підписано 19.04.2021 року.

Головуючий суддя                                               Н.М. Принцевська                 

         Судді:                                                                   Г.І. Діброва
                                                                                                       
                                                                                  А.І. Ярош