КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 червня 2021 року  місто Київ.
Справа 939/104/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9390/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                Желепи О.В.,
суддів:                                          Кравець В.А., Мазурик О.Ф.
секретар судового засідання      Міщенко Н.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року ( у складі судді Міланіч А.М., повний текст складено 09.04.2021 року)
в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Бородянська районна державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
ВСТАНОВИВ:
В січня 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 22 вересня 2020 року ТОВ «ФК «Гефест» шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки набуло право власності на будинок АДРЕСА_1 , попереднім власником якого була ОСОБА_1 .
Згідно інформації, отриманої в іншій цивільній справі про поділ майна відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в будинку, що належить позивачу, зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Вважав, що з припиненням права власності на вказаний будинок у відповідачів припинено і право користування цим будинком. Поки реєстрація місця проживання відповідачів не припинена і інформація не внесена у відповідний реєстр, відповідачі мають право безперешкодного доступу до будинку, що порушує право позивача як власника на користування, володіння та розпорядження майном, крім того, позивач несе додаткове фінансове навантаження у формі щомісячно нарахованих комунальних платежів з розрахунку на кожну зареєстровану особу.
Тому просив усунути перешкоди у здійсненні ТОВ «ФК «Гефест» права користування та розпорядження вказаним будинком шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування цим будинком.
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року відмовлено у задоволені позову.
 
Не погодившись з таким рішенням суду, ТОВ «Фінансова компанія «Гефест»  12.05.2021 року подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
 
В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а  також постановлено з підстав необґрунтованості та незаконності,  судом порушено право позивача на захист , суд при ухваленні рішення обмежено підійшов до розгляду справи, не дослідивши всіх обстави справи, не сприяв здійсненню всебічного розгляду справи. Вказує на те, що суд ігноруючи принцип пропорційності, в порушення ст.274 ЦПК України, необґрунтовано призначив справу в спрощеному провадженні. 
 
Також вказує на те, що судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, які гарантують непорушність права власності позивача, а  саме: ст.316, 318,321 ЦК України, позицію викладену в Постанові Верховного суду України від 05.11.2014р. в справі №6-158цс14
 
Крім того, просив суд витребувати  від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ) копію будинкової книги будинку АДРЕСА_1 . Обґрунтовуючи тим, що єдиним належним доказом реєстрації місця проживання відповідачів є будинкова книга, після отримання - 06.04.2021р. відповіді Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, згідно якої зазначено «надання запитуваної інформації не вбачається за можливе, оскільки реєстрація місця проживання у приватному секторі, зокрема за адресою: АДРЕСА_1 , здійснювалась за будинковою книгою, яка зберігалась у власника житла, відповідно картки реєстрації особи не заводилась».
 
Вказане клопотання не задовольняється апеляційним судом з огляду на положення ч.3 ст. 367 ЦПК України та не доведення позивачем не можливості заявити аналогічне клопотання в суді першої інстанції одночасно з подачею позову.
Колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч. 2ст. 82 позивач зобов`язаний подати докази одночасно з позовною заявою.
 
Відзиву у строк визначений судом подано не було.
В судове засідання, призначене на 08 червня 2021 року учасники справи не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, а тому колегія ухвалила розглянути справу за відсутності позивача, відповідача та третьої особи.
Відповідно до ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.
Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 вересня 2020 року на підставі договору іпотеки від 19 квітня 2007 року за ТОВ «ФК «Гефест» 22 вересня 2020 року зареєстроване право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.5-9).
Згідно положень ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з недоведеності позовних вимог та їх безпідставності.
В суді першої інстанції позивач не надав доказів того, що відповідачі зареєстровані в спірному будинку, також не були надані суду докази на підтвердження чи спростування фактичного проживання вказаних відповідачів у спірному будинку.
Так, суд першої інстанції дав належну оцінку наданій ксерокопії заяви ОСОБА_3 від 15 серпня 2016 року, та встановив, що дана заява не може бути належним доказом того, що місцем реєстрації фізичної особи є спірний будинок. Крім того, відомості, викладені в цій заяві мали місце станом на час її подання у 2016 році, так же, як і відомості, надані відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області станом на 2015 рік, що не свідчить про реєстрацію відповідачів за цією адресою на  час подачі позову.
Згідно повідомлення Бородянської селищної ради від 3 лютого 2021 року реєстр територіальної громади (Єдиний демографічний реєстр) не ведеться, що унеможливлює надати відомості про реєстрацію місця проживання відповідачів (а.с.27-29).
Також позивачем не надано суду жодних доказів того, що,  товариство несе додаткове фінансове навантаження у формі щомісячно нарахованих комунальних платежів з розрахунку на кожну зареєстровану особу.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції , щодо недоведеності та безпідставності позовних вимог, заявлених на підставі ст. 391 ЦК України, а окрім того вважає за необхідне зазначити.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені в частині другій статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
При вирішенні даного позову, слід також враховувати висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 125/2625/17 (провадження № 61-4819св19)  в якій зроблено висновок,  щодо застосування статті 391 ЦК України та вказано: «зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав».
Разом з тим за обставинами даної справи позивач, наявність таких перешкод не довів. Представник позивача не заявив в суді першої інстанції відповідних клопотань про витребування доказів, щодо яких позивач мав труднощі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що: 
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП)    від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня               2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява     № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у подібних правовідносинах права позивачів, як власників житлових будинків, захищені  статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Слід зазначити, що позивачем не доведено, як вчинення перешкод в користуванні власністю, так і те, що позбавлення відповідачів права на житло буде пропорційним в демократичному суспільстві, в порівнянні з правом власника реалізувати предмет іпотеки. Суду не надано доказів наявності іншого житла у всіх осіб, яких позивач просить визнати такими, що втратили  право на житло, не надано доказів не проживання вказаних осіб у спірному будинку , що має бути доведено позивачем, який обрав способом захисту своїх прав, саме визнання осіб такими, що втратили право на житло, а не виселення .
Доводи позивача про те , що суд не сприяв здійсненню всебічного розгляду справи, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що в цілому суд вірно вирішив спір, встановив обставини, які мали значення для вирішення спору, та надав оцінку наданим доказам. Решту доводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» було розглянуто апеляційним судом, проте вони не вплинули на законність рішення районного суду.
З огляду на те, що позивач в позові стверджує про витрати на комунальні послуги, суд має обґрунтовані підстави вважати, що будинком відповідачі користуються, відповідно він є їх житлом, а за таких обставин, належним способом захисту прав позивача може бути лише позов про виселення, при вирішенні якого має застосовуватись ст. 109 ЖК України, та перевірятись, чи не підлягають відповідачі виселенню з обов`язковим наданням іншого житла.
Інші доводи апеляції висновків суду не спростовують та є фактично повторенням доводів скарги, яким суд у своєму рішенні надав належну правову оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом встановлено, що рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судові витрати у виді судового збору за подачу апеляційної скарги покладено на особу, яка оскаржила судове рішення. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» залишити без задоволення.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.
Повний текст постанови  складено 09 червня 2021 року.  
Головуючий                                                                                               О.В.Желепа
 
Судді                                                                                                               В.А. Кравець
 
                                                                                                                         О.Ф. Мазурик