УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
1 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 607/11502/20
провадження № 61-4146ск21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Тернопільський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Івано-Франківськ), 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Публічне акціонерне товариство «Українська Інноваційна компанія», Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк»,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Публічне акціонерне товариство «Українська Інноваційна компанія», Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк», про припинення обтяжень у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та реєстрі речових прав, 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Публічне акціонерне товариство «Українська Інноваційна компанія», Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк», про припинення обтяжень у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та реєстрі речових прав.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року позов задоволено частково. 
Припинено обтяження № 12619973 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, арешт нерухомого майна, дата і час державної реєстрації: 14 червня 2012 року 15:07:03. У іншій частині позову відмовлено. 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року - без змін. 
Не погоджуючись із рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року та постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення у частині відмови у задоволенні позову і ухвалити нове судове рішення, яким позов у цій частині задовольнити.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, заявник не погоджується з судовими рішеннями в частині вирішення позовної вимоги про припинення обтяження № 4729021 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, арешт нерухомого майна, дата і час державної реєстрації: 19 лютого 2014 року.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2020 року у справі № 916/2278/19, від 15 січня 2019 року у справі № 915/870/18, від 5 вересня 2019 року у справі № 911/527/19, від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18, від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16, від 28 травня 2020 року у справі № 910/7164/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовної вимоги про припинення обтяження № 4729021 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, арешт нерухомого майна, дата і час державної реєстрації: 19 лютого 2014 року. 
Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області виходив із того, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі 
пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час прийняття постанови про повернення виконавчого листа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим і державному виконавцю не надано права на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа з цих підстав. 
З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині вирішення позовної вимоги про припинення обтяження № 4729021 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, арешт нерухомого майна, дата і час державної реєстрації: 19 лютого 2014 року, суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та не порушено норм процесуального права.
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 6 листопада 2013 року відкрито виконавче провадження № 40575622 щодо примусового виконання виконавчого листа № 1915/19422/2012, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.
Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції від 18 лютого 2014 року у виконавчому провадженні № 40575622 накладено арешт на майно боржника. 
Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління від 26 лютого 2015 року виконавчий лист № 1915/26/2012 повернено стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 № 210821693 від 1 червня 2020 року, у реєстрі наявна наступна інформація:
- запис про обтяження № 4729021 (спеціальний розділ), дата та час реєстрації: 19 лютого 2014 року 17:25:36, підстава виникнення - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 40575622, виданий 18 лютого 2013 року, видавник: Драпак Г. В., відділ державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції, Тернопільська області, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 11052938 від 19 лютого 2014 року 17:29:40, ОСОБА_2 , Тернопільське районне управління юстиції, Тернопільська область, вид обтяження - арешт нерухомого майна, обтяжувач: Відділ державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції, предмет обтяження - все нерухоме майно;
- арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 12619973, зареєстроване 14 червня 2012 року 15:07:03 за № 12619973 реєстратор: Тернопільська філія Державного підприємства «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України, підстава обтяження - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 32998436, 13 червня 2012 року, головний державний виконавець Драпак Г. В. відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції, об`єкт обтяження - все нерухоме майно.
1 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою про надання інформації про стан виконавчих проваджень і документів, на підставі яких накладався арешт та просив припинити обтяження.
Тернопільський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надав позивачу відповідь від 30 червня 2020 року про те, що обтяження № 4729021 накладене з огляду на наявність виконавчого провадження № 40575622, яке завершене на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому вказана підстава не передбачає зняття арешту з майна боржника.
Вирішуючи спір, дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права та висновок Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що державному виконавцю не надано права на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2020 року у справі № 916/2278/19, від 15 січня 2019 року у справі № 915/870/18, від 5 вересня 2019 року у справі № 911/527/19, від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18, від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16, від 28 травня 2020 року у справі № 910/7164/19, відхиляються касаційним судом, оскільки вказані судові рішення ухвалені за інших установлених судами попередніх інстанцій обставин справи.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Проте, фактичні обставини у справі № 607/11502/20 не є подібними до обставин у справах, на судові рішення у яких посилається заявник, у зв`язку з чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень в частині вирішення позовної вимоги про припинення обтяження № 4729021 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, арешт нерухомого майна, дата і час державної реєстрації: 19 лютого 2014 року. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у 
матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовної вимоги про припинення обтяження № 4729021 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, арешт нерухомого майна, дата і час державної реєстрації: 19 лютого 2014 року, є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року в цій частині суд відмовляє. 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року в частині вирішення позовної вимоги про припинення обтяження № 4729021 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, арешт нерухомого майна, дата і час державної реєстрації: 19 лютого 2014 року.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук