справа №759/1933/20
головуючий у суді І інстанції Сенько М.Ф.
провадження № 22-ц/824/6561/2021
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
          1 червня 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс" на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року  у справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс" про стягнення заборгованості заробітної плати, суми індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходу у зв`язку із його несвоєчасною виплатою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс" про стягнення заборгованості заробітної плати, суми індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходу у зв`язку із його несвоєчасною виплатою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи.
В обґрунтування позову вказувала, що 25 квітня 2016 року була прийнята на роботу до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс" (далі ДП "Укрінтеравтосервіс") на посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління, про що генеральним директором підприємства видано наказ № 96-вк.
5 серпня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи, за власним бажанням, внаслідок порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, згідно пункту 3 статті 38 КЗпП України на підставі наказу генерального директора підприємства № 236-вк від 02 серпня 2020 року. На день звільнення ДП "Укрінтеравтосервіс" заборгувало ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 177 886,93 грн. 
Оскільки на письмову вимогу ОСОБА_1 провести повний розрахунок ДП "Укрінтеравтосервіс" належним чином не відреагували, просила стягнути з ДП "Укрінтеравтосервіс" заборгованість по заробітній платі в означеному розмірі, суму індексації заробітної плати, компенсацію втрати частини доходу у зв'язку із його несвоєчасною виплатою, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, в сумах на день ухвалення рішення за спором.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року  позов ОСОБА_1 до УДП "Укрінтеравтосервіс" про стягнення заборгованості заробітної плати, суми індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходу у зв`язку із його несвоєчасною виплатою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи задоволено частково.
Стягнено з УДП "Укрінтеравтосервіс" на користь ОСОБА_1 177886 грн 93 коп. на погашення заборгованості по заробітній платі, 248 грн 07 коп. компенсації втрати частини доходу у зв`язку з його несвоєчасною виплатою, 740 306 грн 25 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи (нараховані станом на 12 листопада 2020 року), а всього стягнено 918 441 грн 25 коп. з утриманням платежів обов`язкових до сплати в бюджет.
В задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Стягнено з УДП "Укрінтеравтосервіс" на користь держави 9184 грн 41 коп. судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача УДП "Укрінтеравтосервіс" - адвокат Білоцька А.В. звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з УДП "Укрінтеравтосервіс" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 740 306,25 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з УДП "Укрінтеравтосервіс" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку співмірний з заборгованістю по заробітній платі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що підприємство не заперечує факту наявності заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 в розмірі 177 886,93 грн та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з його несвоєчасною виплатою у розмірі 248, 07 грн, проте заперечує в задоволенні вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи (нараховані станом на 12 листопада 2020 року) у розмірі 740 306, 40 грн.
Вказує, що у відповідача вже наявне зобов`язання у розмірі 177 886, 93 грн з виплати заборгованості по заробітній платі, відтак нарахована сума за середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 740 306,25 грн, яка перевищує суму заборгованості більше ніж в 4 рази є несправедливою та такою, що суперечить принципам розумності, справедливості та пропорційності.
26 квітня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Зазначає, що відповідач в поданій апеляційній скарзі не зазначає, які конкретно норми матеріального права були неправильно застосовані чи які норми процесуального права були порушені судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, в чому саме виявляється їх порушення та неправильне застосування, не обґрунтовує неправильність розгляду доданих доказів та не зазначає нові обставини, що підлягають встановленню судом апеляційної інстанції.
Вказує, що відповідачем не було надано доказів того, що несвоєчасний розрахунок відбувся не з його вини, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення цього рішення.
Вважає, що доводи апеляційної скарги про неспівмірність не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідач знаючи про свою заборгованість перед позивачем та не заперечуючи її, не виплатив основну суму боргу ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні на час розгляду справи у апеляційному суді, а навпаки умисно ухиляється від її погашення.
У судовому засіданні  представник відповідача УДП "Укрінтеравтосервіс" - адвокат Білоцька А.В. просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з УДП "Укрінтеравтосервіс" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 740 306,25 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з УДП "Укрінтеравтосервіс" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку співмірний з заборгованістю по заробітній платі.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу.
31 травня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від позивача ОСОБА_1 про розгляд справи без її участі.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року  в частині стягнення з УДП "Укрінтеравтосервіс" на користь ОСОБА_1   177 886,93 грн на погашення заборгованості по заробітній платі та 248,07 грн компенсації втрати частини доходу у зв`язку з його несвоєчасною виплатою ні позивачем, ні відповідачем не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи (нараховані станом на 12 листопада 2020 року) у розмірі 740 306,25 грн.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи (нараховані станом на 12 листопада 2020 року) у розмірі 740 306,25 грн суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог в цій частині.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 25 квітня 2016 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до УДП "Укрінтеравтосервіс" на посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління, про що генеральним директором підприємства видано наказ № 96-вк.
05 серпня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи, за власним бажанням, внаслідок порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, згідно пункту 3 статті 38 КЗпП України на підставі наказу генерального директора підприємства № 236-вк від 02 серпня 2020 року.
На день звільнення ДП "Укрінтеравтосервіс" заборгувало ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 177886,93 грн. 
На письмову вимогу ОСОБА_1 провести повний розрахунок ДП "Укрінтеравтосервіс" не відреагували.
Тому, ОСОБА_1 заявила позов, в якому просила стягнути з ДП "Укрінтеравтосервіс" заборгованість по заробітній платі в означеному розмірі, суму індексації заробітної плати, компенсацію втрати частини доходу у зв'язку із його несвоєчасною виплатою, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, в сумах на день ухвалення рішення за спором.
Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
У суді першої інстанції відповідачем було надано довідку про те, що станом на 18 лютого 2020 року в ДП "Укрінтеравтосервіс" облікована заборгованість із заробітної плати, належної до виплати позивачу, в сумі 177 886,93 грн, в тому числі вихідна допомога в сумі 132858,19 грн.
ДП "Укрінтеравтосервіс" даний розмір заборгованості не спростовує та не заперечує. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Згідно з частиною першою статті 9  положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, апеляційний суд бере до уваги таке.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з урахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).
Судом першої інстанції визначено середній заробіток за час розрахунку при звільненні в розмірі 740306,25 грн з часу звільнення по день ухвалення судового рішення, який підлягає стягненню з УДП "Укрінтеравтосервіс" на корить ОСОБА_1 .
Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 відразу після звільнення у серпні 2019 року зверталась із письмовою вимогою до ДП "Укрінтеравтосервіс" провести повний розрахунок, на яку відповідач не відреагував. Лише після звернення адвоката позивача з адвокатським запитом від 27 грудня 2019 року роботодавцем була надана відповідь від 10 січня 202 року про продовження розгляду адвокатського запиту у зв`язку із виходом із ладу системи автоматизації бухгалтерського обліку та нарахування і обліку заробітної плати на базі "1С:Підприємство". 31 січня 202 року позивач звернулась до суду з позовом, зокрема щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Указані обставини на думку апеляційного суду судом першої інстанції обґрунтовано було визнано такими, що свідчать про своєчасне звернення ОСОБА_1 до роботодавця з метою врегулювання питання із погашення заборгованості по виплати заробітної плати, а відтак підстав вважати дії працівника недобросовісними відсутні.
Доказів про те, що ДП "Укрінтеравтосервіс" погасило заборгованість по заробітній платі перед позивачем чи намагалось своєчасно виплатити належні до сплати суми, матеріали справи не містять.
Колегія суддів вважає, що роботодавцем не було виплачено працівнику при звільненні заробітну плату у розмірі 177 886 ,93 грн, що не може вважатися незначним розміром для такого працівника.
Доказів на підтвердження того, що несвоєчасний розрахунок з позивачем відбувся не з вини відповідача, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано.
Матеріали справи містять 7 клопотань відповідача про відкладення розгляду справи, а саме: від 26 лютого 2020 року, 02 квітня 2020 року, 11 червня 2020 року, 12 червня 2020 року, 20 жовтня 2020 року, 11 листопада 2020 року, 13 листопада 2020 року. 
Отже, відкладення розгляду справи за клопотаннями відповідача фактично сприяло збільшенню середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивача, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, обчислюється по день ухвалення рішення у такій справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 740 306,25 грн визначений судом першої інстанції є несправедливим щодо підприємства, оскільки майновий тягар таких виплат унеможливлює виконання інших зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, сплати податків, зборів, обов`язкових платежів та такий тягар є невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним, ДП "Укрінтеравтосервіс" документально не підтверджено, а тому колегія суддів відхиляє їх.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи,  дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законного та обґрунтованого висновку про недоведеність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненнівідсутні.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс"  залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повний текст постанови складено 4 червня 2021 року.

Головуючий                                                                     Т.О. Писана
 
Судді                                                                                  К.П. Приходько
 
                                                                                            С.О. Журба