Номер провадження: 22-ц/813/1940/21 
Номер справи місцевого суду: 947/6596/20
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

           головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                суддів: Дришлюка І.А., Громіка Р.Д., 
                   при секретарі: Павлючук Ю.В., 
за участю: позивача ОСОБА_1 та її адвоката Желдакова Я.І.,
представників відповідача КП «Морська пошуково-рятувальна служба» - Хлопко В.Ф. та Поліщук І.О.,
           у судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу адвоката Кириленка Андрія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про визнання наказу №157-к від 12.03.2020 року незаконним, його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,- 

в с т а н о в и в: 

25 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом  до  Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про визнання  наказу №157-к від 12.03.2020р. незаконним, його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ КП «Морська пошуково-рятувальна служба» від 12.03.2020р. за №157-к; поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора відділу документального забезпечення та контролю КП «Морська пошуково-рятувальна служба»; стягнути на користь ОСОБА_1 з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 березня 2020 року по день винесення рішення по справі; стягнути на користь ОСОБА_1 з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» моральний збиток за втрату здоров`я, порушення умов праці, незаконне звільнення та нанесення шкоди репутації у сумі 250 000 гривень.
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1  посилається на те, що вона  перебувала у трудових відносинах з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» з 20 травня 2016 року обіймала посаду інспектора відділу документального забезпечення та контролю КП «МПРС». 12 березня 2020 року наказом №157-к її було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Однак, позивач вважає, що її звільнення є незаконним, вчиненим із грубим порушенням чинних норм трудового законодавства, оскільки на час звільнення вона перебувала на лікарняному, відвідувала лікаря та мала поважні причини неявки на роботу.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 березня 2020 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження.
В судовому засіданні адвокат Желдаков Ярослав Ігорович  в інтересах позивача  ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладенні у позовній заяві.
Представники відповідача КП «Морська пошуково-рятувальна служба» – Поліщук Ірина Олегівна, ОСОБА_2 у задоволенні позову просили відмовити, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року  у задоволенні позову  ОСОБА_1 до КП «Морська пошуково-рятувальна служба» про визнання наказу №157-к від 12.03.2020р. незаконним, його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, відмовлено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі адвокат Кириленко А.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позовні вимого задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, та у відзиві представника відповідача КП «МПРС», – Поліщук І.О. на апеляційну скаргу адвоката Кириленко А.В. в інтересах позивача   ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового  або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 5-1 КЗпП України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 КЗпП України).
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41), або на вимогу профспілкового, чи іншого органу, уповноваженого на представництво трудовим колективом (стаття 45).
Згідно із пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (пункт 24 Постанови від 06 листопада 1992 року №9).
За приписами статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом КП «Морська пошуково-рятувальна служба» №746-к від 04.11.2019р.  ОСОБА_1 прийнята на посаду інспектора відділу документального забезпечення та контролю.
Наказом КП «Морська пошуково-рятувальна служба» №157-к від 12.03.2020р. ОСОБА_1 звільнено із займаної посади через відсутність на роботі більше трьох  годин протягом робочого дня без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що за попереднім записом від 05.03.2020р. у реєстратурі на 11.03.2020р. о 14.00 годині вона з`явилася до лікаря, який вів прийом з 14.00 до 17.30 години, і надала йому результати обстеження МСЕК для визначення подальшої можливості працювати, оскільки в лікарняному була відсутня дата «стати до роботи». За великою кількістю хворих, записаних на прийом, її було прийнято приблизно о 17.30, про що було зроблено відповідний запис у Виписці з медичної карти. Лікарем повідомлено, що вона може 12.03.2020р. стати до роботи  і надано Виписку за формою №027/о. 12.03.2020р. року вона вийшла на роботу, надала лікарняний лист та Виписку з медичної карти до Управління персоналом КП «МПРС». Зазначає, що  на лікарняному листі була відсутня дата «стати до роботи». Замість цієї дати лікарем поліклініки зроблено запис «визнана інвалідом III групи». 11.03.2020р. вона була відсутня на роботі з поважної причини, про що на  її думку свідчить виписка лікаря. Проте, зазначену Виписку начальник Управління персоналом ОСОБА_3 до уваги не взяла, заявивши, що 11 березня 2020 року їй буде зараховано прогул і негайно звільнено. При цьому, ОСОБА_1 запропоновано звільнитися з роботи за власним бажанням, інакше буде звільнено за статтею.
Як вбачається з листка непрацездатності Серії АДН №132999, ОСОБА_1 в період з 09.01.2020р. по 06.02.2020р. перебувала на лікарняному. 07 лютого 2020 року їй було відкрито новий лікарняний лист Серії АДН №133906 у якому останньою датою є 10 березня 2020 року. Однак, у даному листі не вказано дату коли слід стати до роботи, натомість зазначено, що вона визнана інвалідом ІІІ групи, тобто позивач мала бути присутньою на роботі з 11 березня 2020 року.
12 березня 2020 року начальником відділу документального забезпечення та контролю Пєтраускайте Г.К. було складено та надано службову записку №14/12-20 на ім`я начальника відділу управління персоналом Терлецької С.С. щодо відсутності ОСОБА_1 на роботі 11 березня 2020 року.
Позивач з`явилася на роботі лише 12 березня 2020 року, у зв`язку з чим від неї було відібрано письмові пояснення з приводу відсутності на роботі 11.03.2020р..
Згідно її особистих пояснень вона була на прийомі у сімейного лікаря 11 березня 2020 року о 17 годині 30 хвилин. Щодо нез`явлення на роботі 11 березня 2020 року   ОСОБА_1 надала пояснення, що вона не знала, випишуть її чи ні, чи буде продовжено лікарняний і чи дозволять їй виходити на роботу. При цьому, надала пояснення, що листок непрацездатності отримала від лікаря ще 06.03.2020р.. Пояснень щодо поважності причин нез`явлення на роботі 11 березня 2020 з 09 год. 00 хв. ОСОБА_1 не надала.
Після отриманих пояснень ОСОБА_1 начальником відділу управління персоналом Терлецькою С.С. було складено та надано рапорт за вих. №41/113-20 від 12.03.2020р. на ім`я директора КП «МПРС» щодо неповажності причин відсутності ОСОБА_1 на роботі 11 березня 2020 року та пропозиції її звільнити згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Згідно рапорту начальника відділу управління персоналом Терлецької С.С., у листку непрацездатності ОСОБА_1 серія АДН 133906 за підписом лікаря зазначено порушення режиму лікарняного з 07.02.2020р. по 09.03.2020р. та вказано про направлення ОСОБА_1 на МСЕК 10.03.2020. Про проходження МСЕК 10.03.2020р. свідчить довідка до акту огляду МСЕК серія 12 ААБ №723898, яка оформлена 10.03.2020р.. Також, у рапорті від 12.03.2020р. за вих. №41/113-20 зазначено, що відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України, роботодавець може розірвати трудовий договір (як укладений на невизначений строк, так і строковий до закінчення його чинності) з працівником у разі його прогулу (в т.ч. у разі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин та було запропоновано звільнити ОСОБА_1 за відсутність  на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 11 березня 2020 року.
У відповідності до статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» адміністрацією підприємства 12.03.2020р. на адресу Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби надано подання про розірвання трудового договору з працівником ОСОБА_1 . На підставі вказаного подання було скликано засідання профспілкового комітету Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби 12.03.2020р., на якому була присутня і сама позивачка.
За результати засідання профспілкового комітету Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби складено Протокол №1-тп від 12.03.2020р., згідно якого було надано згоду на звільнення ОСОБА_1  з посади інспектора відділу документального забезпечення та контролю за прогул 11 березня 2020 року та направити відповідний лист на ім`я директора КП «МПРС».
На підставі вказаного протоколу, Професійною спілкою працівників Морської пошуково-рятувальної служби було надано лист директору КП «МПРС» від 12.03.2020р. №48/12-20.
Наказом КП «МПРС» №157-к від 12.03.2020р.  ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади через відсутність на роботі більше трьох годин без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення став рапорт начальника відділу управління персоналом Терлецької С.С. від 12.03.2020р. та пояснення інспектора відділу документального забезпечення та контролю Бушікової І.А. від 12.03.2020р..
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до випадків, перелічених у вказаних пунктах Інструкції №455, випадок ОСОБА_1 не відноситься, листок непрацездатності серія АДН 133906 закритий 10.03.2020р., а отже виписка за формою №027-О не є документом, що підтверджує поважність причин її відсутності на роботі 11 березня 2020 року. Інших належних та допустимих доказів  того, що позивач була відсутня на робочому місці у першій половині 11 березня 2020 року з поважних причин, та що ці обставини були доведені нею роботодавцю до відома, матеріали справи не містять. Оскільки перелік поважних причин не визначений, керівник організації у кожному конкретному випадку вирішує це питання, виходячи з пояснень працівника, наданих документів, показань свідків. При цьому, обов`язок доводити поважність причин відсутності на роботі покладений на працівника. Застосування до працівника інших видів стягнення у разі прогулу без поважних причин є правом, а не обов`язком керівника. Отже, звільнення інспектора відділу документального забезпечення та контролю Бушікової І.А. згідно з наказом №157-к від 12.03.2020р. було здійснено законно, з дотриманням норм чинного трудового законодавства України. 
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але  це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження   й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при  виборі і  застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем, КП «МПРС» не доведено належним чином заперечення проти позову, саме, відсутність позивачки ОСОБА_1 на роботі 11 березня 2020 року без поважних причин. 
Так, відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку  з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана та звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України). 
Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Як роз`яснено в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від  06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі – Постанова від 06 листопада 1992 року № 9), у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за      яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни  на підприємстві покладено саме на роботодавця.
Обґрунтовуючи поважність причини неявки на роботу 11 березня 2020 року, позивачка ОСОБА_1 стверджувала, що 10 березня 2020 року пройшла МСЕК, де комісія зробила свої помітки в листі непрацездатності, внаслідок проходження якої їй повторно була видана довідка до огляду МСЕК від 10 березня 2020 року, якою підтверджено ІІІ групу інвалідності. Сімейний лікар ОСОБА_4 здійснював прийому 11 березня 2020 року  лише з 14.00 год., тому вона змогла попасти на прийом о 17.30 год. й сімейним лікарем ОСОБА_4 надана виписка із медичної карти ОСОБА_1 про те, що вона була на прийомі у сімейного лікаря 11 березня 2020 року о 17 годині 30 хвилин. На підтвердження поважності причини неявки на роботу 11 березня 2020 року  позивачка виписку за  формою №027-о.
Переглядаючи в касаційному порядку аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі №459/2618/17 (провадження №№ 61-47902св18) зробив наступний правовий висновок: «визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.
Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.
Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.
Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.
Відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, показаннями свідків чи іншими доказами (Ухвала Верховного Суду України від 31 жовтня 2002 року у справі №6-10006кс02).
Суди прийшли до правильного правового висновку, що тимчасова непрацездатність працівника підтверджується листком непрацездатності, проте наявність поважних причин неявки на роботі визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча вона і не була підтверджена листком непрацездатності.
Висновки місцевого суду, з якими погодився суд апеляційної інстанції, про неможливість врахування виписки із медичної карти, оскільки вона має виправлення у даті народження заявника, є необґрунтованими. Матеріали справи свідчать про звернення позивача у день відсутності на роботі за медичною допомогою і ці обставини не спростовані.
У разі, якщо у суду виникли сумніви у достовірності записів у медичній документації, він мав право перевірити їх достовірність шляхом запиту до відповідного медичного закладу.
Таким чином, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив правильність висновків суду першої інстанції, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та доказам, зібраним у справі, формально погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1».
Встановлено, матеріалами справи підтверджено у судовому засіданні, що 11 березня 2020 року, в день відсутності на роботі, позивачка ОСОБА_1 звернулась за медичною допомогою і ці обставини не спростовані судом. Отже, відвідування   сімейного лікаря та відповідна довідка від лікаря свідчить про поважність причини  неявки позивачки на роботу.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Системний аналіз наведених норм права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, дає підстави колегії суддів вважати, що 11 березня 2020 року позивачка ОСОБА_5 діяла добросовісно та надала роботодавцю достовірні та об`єктивні докази поважності причини неявки на роботу у цій день. Якщо у суду виникли сумніви у достовірності записів у медичній документації, він мав право перевірити їх достовірність шляхом запиту до відповідного медичного закладу. Крім того, роботодавець при обранні виду стягнення не враховував ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, яка до дисциплінарної відповідальності не притягувалась. Отже, позивачка ОСОБА_5 буза звільнена з роботи наказом №157-к від 12 березня 2012 року за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України без законних підстав.
До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від  31 травня 2018 року у справі №324/1102/16 (провадження 61-18923св18), від 27 червня  2018 року у справі №799/3487/16 (провадження №61-15334св18) та у постанові від 03 березня 2020 року у справі №362/2918/18 (провадження №61-14732св19).
Частиною другою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або  різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один  рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
З огляду на це, порушені права позивачки підлягають відновленню шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12 березня 2020 року по 14 квітня 2021 року. З метою визначення розміру заробітної плати позивача за 2020 року суд проводить середньоденний розрахунок його заробітної плати.
Середня заробітна плата розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі – Порядок).
Згідно із пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.
Пунктом 3 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки   (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками     річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Як передбачено пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені  за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Обчислюючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, суд апеляційної інстанції, врахував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 й вважає, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2020 року по 14 квітня 2021 року становить 10 712,68 грн..
Правильність розрахунку, проведеного апеляційним судом, відповідачем не спростовано, власного розрахунку не наведено.
Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
З урахуванням положень статті 237-1 КЗпП України, та того, що позивач ОСОБА_5 тривалий час  відчував душевні страждання та переживання з приводу незаконного звільнення з роботи, всілякого ухилення відповідача від поновлення на роботі в добровільному порядку, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок незаконного звільнення з роботи повинен складати  2 000 грн..
Колегія суддів вважає, що зазначений розмір моральної шкоди визначений  з врахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості, є співмірним із заподіяною шкодою і достатнім для відновлення морального становища позивача.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ  до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правової висновок Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його роботодавцем, в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивно доведено, що відповідачем грубо порушені трудові права позивачки. Тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту шляхом визнання незаконним та скасування наказу №157-к від 12 березня 2020 року, поновлення позивачки ОСОБА_1 на попередній роботі, стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12 березня 2020 року по 14 січня 2021 року в розмірі 10 712,68 грн. та моральної шкоди в розмірі 2 000 грн.. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Тому, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню частково.
Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статей пункту 4 частини першої статті 40 та статті 235 КЗпП  України у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову частково.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу адвоката Кириленко Андрія Володимировича в інтересах ОСОБА_6 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року скасувати  й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про визнання наказу №157-к від 12 березня 2020 року незаконним, його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково. 
Визнати незаконним та скасувати наказ Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» №157-к від 12 березня 2020 року.
Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора відділу документального забезпечення та контролю Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба».
Стягнути з Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (код ЄДРПОУ 38017026) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 12 березня 2020 року по 14 квітня 2021 року у розмірі 10 712,68 гривень, без врахування податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (код ЄДРПОУ 38017026) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 2 000 гривень.
В решті позовні вимоги залишити без задоволення. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 26 квітня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік