ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3815/21 Справа № 201/9442/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року                
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року,
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину на час навчання, -

ВСТАНОВИЛА:
В серпні 2019 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину на час навчання.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину на час навчання - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Радушне Криворізького району Дніпропетровської області, Україна, аліменти на утримання повнолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь його матері - позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі ј частки його заробітку щомісячно, до досягнення сином 23 років: ІНФОРМАЦІЯ_4 , але лише на час навчання – до закінчення навчання: до 30 червня 2023 року, починаючи стягнення з 19 серпня 2019 року.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп..
Рішення в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08.12.2020 року по цивільній справі № 201/9442/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину на час навчання, яка продовжує навчання з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, до Дарницького районного суду м.Києва.
У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року - залишити без змін.
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з 14 липня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу в них народилася дитина: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням суду від 28 жовтня 2009 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірвано, син після розлучення батьків залишився мешкати зі своєю матір`ю, з відповідачем вони мешкають окремо. Відповідач участі в вихованні і матеріальному забезпеченні сина не приймав і позивачка вимушена була звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина до його повноліття і рішенням суду від в 2009 році такі аліменти були стягнуті .
Відповідно до довідки № 286 кс від 01 серпня 2019 року ОСОБА_3 відповідно до наказу, рішення комісії (протокол № 401) від 01 серпня 2019 року є студентом Університету митної справи і фінансів 4 рівня акредитації денної форми навчання за контрактом факультету економіки, бізнесу та міжнародних відносин, за ступенем освіти «бакалавр», термін навчання до 30 червня 2023 року.
Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до вимог частини 1 статті 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Відповідно до п.3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом має той з батьків з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчання, до досягнення ними двадцяти трьох років.
       Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно врахувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження тощо.
       За таких обставин, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття (незалежного від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
       В силу ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
       При цьому СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків.         
       Як передбачено ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 
Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. 
З урахування того, що повнолітній син сторін з 01 серпня 2019 року є студентом Університету митної справи і фінансів 4 рівня акредитації, денної форми навчання й здобуває освіту на контрактній основі та у зв`язку з чим позивач несе затрати пов`язані з оплатою за навчання, власного доходу ОСОБА_3 не має і перебуває на утриманні матері, тому потребує матеріальної допомоги від батька.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Саме такі висновки щодо застосування статті 185 СК України висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у проваджені № 6-1296цс15 та у Постанові Верховного Суду (колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду) від 29 січня 2018 року у справі № 622/373/16-ц, провадження № 61-1717св18.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що повнолітній син ОСОБА_4 , мешкає з матір`ю, фактично не має свого постійного доходу крім допомоги матері, знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час працює, але має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина на час його навчання. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач лише частково виплачував аліменти на утримання сина на користь матері в добровільному порядку, працює, має суттєві доходи.
Суд врахував те, що відповідач не бажає виплачувати аліменти сину добровільно і прийшов до правильного висновку, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина на час його навчання до досягнення ним 23 років в заявленій сумі ј частка заробітку відповідача щомісячно до закінчення навчання або досягнення 23 років. 
Приведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводи, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил підсудності оскільки відповідач постійно перебуває та фактично проживає у місті Києві й судом першої інстанції незаконно було відмовлено у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд до Дарницького районного суду м.Києва, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позов заявлено до відповідача ОСОБА_1 як до фізичної особи, що дійсно зареєстрований в передбаченому законом порядку в АДРЕСА_1 , а позивач ставить питання про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, тобто мова йде стосовно стягнення аліментів, де позивач має право вибору підсудності згідно ст. 28 ЦПК України з урахування вимог ст. 27, 28, 29 ЦПК України. 
Доводи апелянта  про невірно розрахований судом  розмір стягнутих аліментів, колегія суддів ставиться критично і погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач добровільно допомогу на утримання дитини не надає, має зобов`язання зі сплати аліментів за рішенням суду і з урахуванням можливостей та матеріального стану відповідача, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відповідач може надавати матеріальну допомогу сину на час його навчання до досягнення ним 23 років в заявленій сумі ј частка заробітку відповідача щомісячно до закінчення навчання . 
Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. 
       Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
       Так, предметом поданого позову є позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання. Предметом доказування у даній категорії справ є наявність або відсутність між батьками угоди про сплату аліментів; наявність або відсутність постійного місця роботи, наявність регулярного заробітку або іншого доходу (при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу); наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; факт навчання повнолітньої дитини; інші обставини, що мають значення для справи.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що у відповідача на утриманні перебуває неповнолітній син, пасинок й непрацездатні батьки, та дані обставини не дають йому можливість сплачувати аліменти на повнолітню дитину на час навчання, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції під час розгляду справи було всебічно і повно досліджено матеріали справи та оцінено усі надані сторонами докази.
       Також, з урахуванням вимог та заперечень сторін судом першої інстанції було вірно і об`єктивно з`ясовано обставини справи, а тому будь-яких протиріч між висновками суду про права та взаємовідносини сторін і встановленими судом фактами не вбачається, судом першої інстанції в повному обсязі встановлено і досліджено предмет доказування у даній справі, виходячи з тих доказів, які надавалися сторонами у справі.
Доводи апеляційної скарги, а саме те, що судом першої інстанції неправильно встановлено правовідносини, які виникли між сторонами, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка. 
Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

                                                                М.Ю.Петешенкова