Ухвала
Іменем України 
07 червня 2021 року
м. Київ
справа № 755/20708/19
провадження № 51-2777ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року,
встановив:
Зі змісту касаційної скарги убачається, що засуджений не погоджується 
з вказаними судовими рішеннями.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог  пунктів 4, 5 ч. 2 зазначеної статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначаються обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, та вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції. 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону 
(ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого 
(ст. 414 КПК України). 
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно                 
до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог. 
Однак, всупереч вищевказаному засуджений у своїй касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, лише формально посилається 
на несправедливість призначеного йому покарання через суворість, при цьому 
не наводить доводів щодо його явної несправедливості з огляду на положення 
ст. 414 КПК України.
Крім того, як убачається з прохальної частини касаційної скарги, засуджений ставить вимогу про призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, однак мотивувальна частина скарги не містить посилань на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність як на підставу 
для зміни судових рішень щодо нього із наведенням відповідного обґрунтування.
Крім цього, засуджений, оскаржуючи, у тому числі, ухвалу апеляційного суду, 
не наводить конкретних порушень закону, допущених судом апеляційної інстанції при постановленні зазначеного судового рішення, які відповідно до ч. 1 
ст. 438 КПК України з урахуванням положень статей 412-414 цього Кодексу є підставами для його скасування чи зміни.
Окрім зазначеного, вимоги засудженого до касаційного суду про одночасне скасування ухвали апеляційного суду та зміну вироку суду першої інстанції 
в частині призначеного покарання шляхом застосування положень ст. 75 КК України є суперечливими та не узгоджуються з положеннями ст. 436 КПК України, якою визначені повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається без руху. 
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд 
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року щодо нього залишити 
без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк 
з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                               ОСОБА_3