Номер провадження: 22-ц/813/4505/21 
Номер справи місцевого суду: 1519/4718/2012
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.
за участю секретаря судового засідання: Дерезюк В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Манушина Валерія Олександровича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним кредитного договору,

                                        В С Т А Н О В И В:

У березні 2012 року представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на невиконання позичальником умов кредитного договору. Так, позивач просив стягнути у солідарному порядку з позичальника ОСОБА_1 , поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №СМ-SME507/017/2008 від 03.03.2008 року станом на 10.06.2014 року у розмірі 700769,12 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом: 127 804,61 доларів США; заборгованості за відсотками – 22 898,43 доларів США; пені за прострочення виконання зобов`язання за період з 10.06.2013 р. по 10.06.2014 р. – 550 066,08 дол. США, та стягнути судові витрати.
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» про визнання зазначеного кредитного договору недійсним як такого, що укладений під впливом обману. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що кредитний договір оформлявся робітниками банку з метою заволодіння коштами банку шляхом шахрайства під виглядом видачі коштів готівкою за кредитними договорами, за цим фактом було порушено кримінальну справу і робітники ПАТ «ОТП Банк» були притягнуті до кримінальної відповідальності за здійснення шахрайських дій. Жодного з поручителів, які зазначені в кредитному договору, вона не знає, грошових коштів від банку не отримувала (а.с. 193-194 т.1).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2019 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 26.12.2019 року, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CM-SME507/017/2008, укладеним 03 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» в сумі 130 275 доларів США 24 центи, в т.ч. заборгованість за кредитом – 127 804,61 доларів США, заборгованість зі сплати відсотків – 2 144,67 доларів США, пеня – 325,96 долара США. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним кредитного договору № CM-SME507/017/2008, укладеного 03 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір в сумі 598 гривень 42 копійки.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Манушин Валерій Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення, а зустрічні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦІІК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову та доведеності заявлених вимог в межах задоволеного розміру суми стягнення та наявності підстав для захисту порушеного права. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив з недоведеності цих вимог.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За ч.І ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі/ у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Судом встановлено, що:
- 03 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № СМ-SМЕ507/017/2008, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 130 000 доларів США на придбання нерухомого майна — земельної ділянки, площею 0,12 га за адресою: АДРЕСА_1 , дата остаточного повернення кредиту - 03.03.2018 року зі сплатою відсотків за користування кредиту за плаваючою відсотковою ставкою в розмірі - 5 % річних + FIDR, що підтверджується копією кредитного договору (а.с. 17-28 т.2) з погашенням кредиту частинами відповідно до графіку платежів — Додаток № 1 до кредитного договору (а.с. 29-34 т.2);
- на виконання умов зазначеного договору відповідачка ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 130 000 доларів США, що підтверджується копією кредитної заявки з відміткою про її виконання, (а.с. 8 т.2), заяви на видачу готівки № 1 від 03.03.2008 року (а.с. 67 т.2).
Відповідно до п. 1.1 частини № 2 Кредитного договору, банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначених в частині № 1 Договору, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати інші зобов`язання, як вони визначені в договорі.
Відповідно до п. 1.9.1 частини № 2 Кредитного договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником, поручителем, майновим поручителем своїх боргових чи інших зобов`язань за договором. При цьому зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.
Пунктом 4.1 цього Договору, за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені Договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню у розмірі 1 % від суми не своєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочки.
Оскільки в порушення прийнятих на себе зобов`язань за укладеним з ЗАТ «ОТП Банк» кредитним договором, ОСОБА_1 своєчасно у відповідності до графіку погашення кредиту, кредит не повертала та виплату процентів у повному обсязі не здійснювала, банк скористався своїм правом вимагати дострокового погашення кредиту, направивши на адресу відповідача ОСОБА_1 досудову вимогу від 21.08.2008 року (а.с. 15).
Строк кредитування змінює: умова договору; розірвання договору; досудова вимога про повне дострокове повернення кредиту; пред`явлення позову про повне дострокове стягнення заборгованості (звернення стягнення).
Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц від 04.07.2018 року.
Встановивши, що позивач скористався своїм правом вимагати дострокового повернення суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ПК України, штрафів та пені за порушення умов договору, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що з зазначеного часу настав строк виконання зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі і право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та штрафні санкції, передбачені кредитним договором, припинилось, що цілком узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Виходячи з наведеного, наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору).
З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Таким чином, при простроченні виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних грошей, нараховуються 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10.04.2018 року.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Досудова вимога направлена Банком на адресу позичальника повернулась з відміткою за перебігом терміну зберігання (т.1 а. с. 16-17).
Колегія суддів вважає, що оскільки Банк направив досудову вимогу на адресу позичальника ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 , яка в кредитному договорі зазначена, як контактна адреса позичальника, повідомлення про зміну ОСОБА_1 адреси від останньої до кредитора не надходили, то питання пов`язані з організацією отримання кореспонденції, що надходить на контактну адресу, є обов`язком ОСОБА_1 , як позичальника. Тому за вказаних обставин, немає підстав для висновку про неналежність дотримання кредитором процедури повідомлення позичальника ОСОБА_1 про дострокове повернення кредиту.
Схожий по суті висновок щодо наслідків дотримання кредитором процедури направлення боржнику відповідної вимоги зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 757/13243/17 від 29.09.2020 року.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що доводи ОСОБА_1 про фактичне неотримання кредитних коштів не можуть бути взятими до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 мала намір на отримання кредиту, що підтверджується копіями кредитної заявки, анкети-заяви на отримання кредиту (а.с. 8-15 т.2), придбала земельну ділянку, зазначену в кредитному договорі, що підтверджується копією договору купівлі-продажу вказаної ділянки від 03.03.2008 року (а.с. 63-64 т.2), суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів отримання коштів за кредитним договором не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що отриманню кредитних коштів передували певні дії, які вчинила ОСОБА_1 внаслідок чого і отримала кредит у розмірі 130 000 доларів США, які в подальшому частково повернула.
Тобто у ОСОБА_1 виникли зобов`язання з повернення кредиту перед ПАТ «ОТП Банк», як правонаступником ЗАТ«ОТПБанк».
Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вбачається з копії договору купівлі-продажу портфелю, укладеного 18.03.2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк» відступило на користь позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за укладеним 03 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 кредитним договором № CM-SME507/017/2008 (а.с. 36-37, т.1).
Таким чином, до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 щодо виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором.
Суд першої інстанції врахувавши правові позиції Великої Палати Верховного Суду у справі від 28 березня 2018 року № 444/9519/12; від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17; від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, набув вірного висновку про наявність підстав для часткового прийняття до уваги розрахунку заборгованості за кредитним договором і часткового задоволення заявлених вимог, розмір яких з урахування ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 26.12.2019 року про виправлення описки, становить 130 275 доларів США 24 центи, в т.ч. заборгованість за кредитом - 127 804,61 доларів США, заборгованість зі сплати відсотків - 2 144,67 доларів США, пеня - 325,96 долара США.
Водночас суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про відмову в зустрічному позові про визнання кредитного договору недійсним з підстав укладення даного договору  ОСОБА_1 під впливом обману, оскільки до суду не було надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вказаних доводів, з наявних в матеріалах справи копії постанови Київського районного суду м.Одеси від 27.01.2012 року по справі № 1512/1-190/11 (а.с. 120-123т.1), листів Слідчого відідму ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 25.03.2015 № 31/4- 608 (а.с. 155 т.2), від 26.04.2017№ 4/3431 (а.с. 180 т.1) не вбачається вчинення будь-якими особами дій, що свідчили б про укладення ОСОБА_1 кредитного договору під впливом обману.
Доводи апеляційної скарги висновків районного суду в частині основного та зустрічного позовів не спростовують і зведені лише до незгоди з відповідними висновками райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосудця (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 брала участь у розгляді справи, як особисто так і через свого представника адвоката Манушина В.О. і заперечувала проти задоволення заявлених вимог за основним позовом по суті, заявила зустрічний позов і таким чином реалізовувала свої процесуальні права на власний розсуд не будучи обмеженою судом у повноті реалізації своїх процесуальних прав.
Проте до ухвалення судом рішення від ОСОБА_1 та від її представника не надійшло заяви про застосування позовної давності ані усно ані письмово.
Доводи ОСОБА_1 , що суд ухвалив рішення незважаючи на заяву її представника про відкладення судового засідання і якби суд взяв до уваги цю її заяву та відклав судове засідання на іншу дату вона тоді б скористалася своїм правом заявити про позовну давність, не можуть бути взятими до уваги, оскільки ОСОБА_1 та її представник жодним чином не були обмежені у можливості подання заяви про застосування позовної давності у письмовому вигляді до ухвалення судового рішення судом першої інстанції. Крім того подаючи заяву про відкладення судового засідання ОСОБА_1 від 14.11.2019 року та її представник не зазначили про застосування позовної давності або принаймні про намір зробити це в наступному судовому засіданні, що було б для суду підставою для її застосування.
Оскільки відповідна заява до ухвалення судового рішення в суді першої інстанції від ОСОБА_1 та її представника не надійшла, то у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для застосування позовної давності на стадії перегляду справи в апеляційному порядку.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  адвоката Манушина Валерія Олександровича - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 31.05.2021 року.

Головуючий                 О.М. Таварткіладзе

Судді:                 С.О. Погорєлова

                                                                       О.В. Князюк