Постанова                                            
Іменем України 
                           
31 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/11132/18
провадження № 61-3895св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач),                               Ткачука О. С.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , 
треті особи: Служба у справа дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 ,
 
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,
відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_6 , 
треті особи: Служба у справа дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року в складі судді Астахової О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в складі колегії суддів: Іванової І. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справа дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , треті особи: Служба у справа дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 , про визнання права на проживання та користування квартирою, в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього                          ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що на ім`я його матері - ОСОБА_7 та шести членів її сім`ї: синів - ОСОБА_1 (позивача), ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ; невістки - ОСОБА_10 ; онуки ОСОБА_11 на підставі розпорядження Святошинської районної державної адміністрації від 06 червня 2005 року № 885 видано ордер № 002105 серії Б на жиле приміщення, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира). 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 наймач ОСОБА_7 померла. 
 
Вказує, що з осіб, які зазначені в ордері та мають право на проживання, фактично проживає тільки він. Проте, в квартирі з 2014 року проживають не зареєстровані особи, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та їх малолітній син ОСОБА_4 , які не є членами сім`ї ОСОБА_7 . Вказував, що відповідачі самовільно вселилися в квартиру, оскільки він не надавав згоди на їх вселення та проживання, а тому він як законний користувач квартири, має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним, усунення порушень свого права користування квартирою.
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                 ОСОБА_4 .
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права на проживання та користування квартирою.
 
Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що вона вселилася в спірну квартиру зі  згоди  свого  батька  ОСОБА_9 та дядька ОСОБА_1 на початку 2014 року. Вважала, що оскільки вона вселилася в квартиру за згодою наймачів, то набула право користування цим житловим приміщенням. Вказувала, що на цей час вона та її малолітній син іншого житла не мають.
 
Враховуючи викладене, просила суд  визнати за нею та її малолітнім сином право на користування спірною квартирою.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року зустрічний позов ОСОБА_3 об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 .
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 вселилась до спірної квартири будучи неповнолітньою у 2004 році за згодою свого батька ОСОБА_9 та з того часу там постійно проживає. Вказав, що ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі зі згоди наймачів на відповідних правових підставах, оскільки в силу положень статті 65 ЖК Української РСР згоди усіх наймачів при вселенні                      ОСОБА_3 не потрібно. Тому після вселення до спірної квартири ОСОБА_3 набула рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Після народження у ОСОБА_3 дитини - дитина не потребує згоди всіх членів сім`ї на вселення до своєї матері.
 
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно із статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів, тому суд дійшов висновку, що правових підстав для визнання за позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 права на користування спірною квартирою - немає. Крім того, суд виходив з того, що позивач за зустрічним позовом та її малолітній син зареєстровані за іншою адресою, а саме: в АДРЕСА_2 .
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року в частині відмови в задоволенні первісного позову скасовано, ухвалено нове рішення в цій частині про задоволення позову.
 
Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,                    ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 вселилась у спірну квартиру без письмової згоди наймачів, включаючи її батька, що суперечить роз`ясненням, викладеним у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України». Така згода не надавалась і на вселення у спірну квартиру її сина та чоловіка.
 
Таким чином, оскільки ОСОБА_3 вселились до спірної квартири у повнолітньому віці, самоправно, без згоди наймачів спірної квартири, має постійну реєстрацію з 11 січня 2001 року за іншою адресою, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_3 , її сина і чоловіка, які також вселилися в спірну квартиру без правової підстави.
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося.
 
Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року касаційну скаргу                           ОСОБА_3 задоволено частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення скасовано та справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що  задовольняючи позов про виселення, суд апеляційної інстанції формально підійшов до встановлення фактичних обставин справи, не з`ясував, чи має позивач право на звернення з позовом як наймач, не врахував необхідність дотримання вимог національного законодавства та прецедентної практики Європейського суду з прав людини.
 
По суті, суд апеляційної інстанції виходив лише з одного факту, що ОСОБА_3 вселилася у спірну квартиру в 2014 році, повнолітньою, без письмової згоди ОСОБА_1 , при тому, що дата її вселення не підтверджена жодними доказами.
 
При цьому суд апеляційної інстанції не надав оцінку і встановленим судом першої інстанції обставинам, а саме: вселення ОСОБА_3 у неповнолітньому віці до її батька - ОСОБА_9 , який також є членом сім`ї померлого наймача ОСОБА_7 , та того, що після смерті наймача договір найму спірної квартири не переукладався з будь-яким іншим членом сім`ї наймача. 
В свою чергу, суд не надав належну оцінку суперечностям у показаннях                 ОСОБА_3 , яка стверджувала, що вселилась у спірну квартиру у 2004 році, в той час, як ордер на це житлове приміщення був виданий лише у 2005 році. 
 
Крім того, суди взагалі не врахували, що у справі, що розглядається, позивач ОСОБА_1 на рівні з іншими є членом сім`ї наймача ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті наймача договір найму не переукладався і ОСОБА_1 не набув статусу наймача квартири. Однак суд апеляційної інстанції не звернув уваги на положення статей 61,106 ЖК України та вирішив спір за участю неналежного позивача. 
 
Суд апеляційної інстанції не досліджував обставин того, чи дійсно мають відповідачі інше житло для проживання, що у цій справі має важливе юридичне значення для правильного вирішення спору.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення - залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо самоправності зайняття відповідачами спірної квартири, оскільки сам позивач не заперечував той факт що відповідачка вселилась в спірну квартиру з дозволу свого батька, та фактично зі згоди самого позивача, оскільки він не оскаржував її дії та ніяких заперечень з цього приводу не заявляв, крім того, відповідачі досить тривалий час проживають в спірній квартирі, що також свідчить про відсутність заперечень позивача. Також суд врахував, що відповідачі з неповнолітньою дитиною тривалий час проживають у спірній квартирі, не мають іншого житла у своїй власності, тому є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з місцем проживання у спірній квартирі. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав, передбачених частиною третьою статті 116 ЖК України, для виселення відповідачів із спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення та суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні його позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 ,  про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, та справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У травні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Ухвалою Верховного Суду  від 24 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення судом норм процесуального права, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки судами достеменно не встановлено періоду проживання відповідача у спірній квартирі, що зумовило неравильну оцінку необхідності встановлення факту дотримання встановленого порядку при вселенні, наявності згоди всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою певного порядку користування жилим приміщенням. Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статті 61, 65 ЖК України без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від                     04 грудня 2019 року в цій справі (№ 755/11132/18).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У травні 2020 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила скаргу відхилити, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині залишити без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Розпорядженням Святошинської районної державної адміністрації міста Києва від 06 червня 2005 року № 885 ОСОБА_7 видано ордер  №  002105 серії Б на вселення в жиле приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (Т. 1 а. с. 5).
 
Ордер № 002105 серії Б видано наймачу ОСОБА_7 на вселення в жиле приміщення сім`ї із шести чоловік: самого наймача, сина ОСОБА_1 , його дружини ОСОБА_10 , онуки ОСОБА_11 , сина ОСОБА_8 , сина ОСОБА_9 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 наймач ОСОБА_7 померла (Т. 1 а. с. 6).
 
Спірна квартира належить до комунальної власності і договір найму після смерті наймача ОСОБА_7 не укладався.
 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 неповнолітньою вселилася до спірної квартири, за згодою свого батька ОСОБА_9 та постійно там проживали протягом тривалого часу, а тому набула рівного з іншими членами сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням. 
 
Згідно з актом «Про проживання», складеним 17 жовтня 2018 року, в спірній квартирі фактично проживають відповідач ОСОБА_3 , малолітній ОСОБА_4 ,                                  ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та                   ОСОБА_9 , при цьому ОСОБА_3 з 2001 року зареєстрована за місцем проживання своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 (Т. 1 а. с. 7). 
 
Члени сім`ї ОСОБА_3 також не зареєстровані в спірній квартирі.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Верховним Судом переглядаються рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення. В іншій частині судові рішення не оскаржуються. 
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. 
 
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно зі статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 61 ЖК УРСРС користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
 
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і                    наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
 
Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
 
Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини                                 (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
 
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
ЄСПЛ  вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
 
Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення ЄСПЛ вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine»,  № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня                    2017 року).
 
Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
 
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло: передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. 
 
При цьому, вирішуючи питання про виселення без надання іншого жилого приміщення, суд має враховувати положення статті 109 ЖК Української РСР, якими визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора.
 
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. 
 
При цьому відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, з огляду на те, що відповідачі не є особами, що самоправно вселилися до спірного жилого приміщення, а тому підстав, передбачених статтею 116 ЖК Української РСР, для їх виселення немає. Крім того, відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з місцем проживання у спірній квартирі, при цьому сам факт реєстрації відповідачки за іншою адресою, за відсутності у неї права власності на інше житло не є безумовною підставою для виселення її та членів її сім`ї із спірної квартири.
Звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_1 не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, ні співмірність такого виселення відповідній меті, з огляду на те, що обґрунтування пропорційності виселення є обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції, а позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, при цьому таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до необхідності переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Під час нового розгляду справи, суд апеляційної інстанції належним чином встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зазначені в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року та надав оцінку доказам, поданим сторонами на підтвердження заявлених ними вимог та заперечень.
Суд касаційної інстанції вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій  відповідають вимогам закону та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судами правильно застосовано закон, який підлягав до застосування, а тому підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що  касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями  400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року  в оскаржуваній частині залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                                 А. А. Калараш
 
І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            Є. В. Петров
 
                                                                                                            О. С. Ткачук