ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року 
м. Київ
Справа №  925/3/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С., 

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О. В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Костюк О. В.,
Черкаської обласної державної адміністрації - не з`явився, 
Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Черкаській області - не з`явився, 
Фермерського господарства «Русанівське-А» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020
(у складі колегії суддів: Тищенко А. І. (головуючий), Іоннікова І. А., 
Михальська Ю. Б.) 
та рішення Господарського суду Черкаської області від 04.06.2020 
(суддя Спаських Н. М.)
у справі № 925/3/20
за позовом Заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації
до Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Черкаській області, Фермерського господарства «Русанівське-А»
про визнання незаконними та скасування рішень органу державної влади, визнання договорів оренди недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року Заступник керівника Звенигородської місцевої прокуратури (далі -прокурор) звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом в інтересах держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації (далі - позивач, Черкаська ОДА) до Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Черкаській області (далі - відповідач, Управління Держгеокадастру) та до Фермерського господарства «Русанівське-А» (далі - відповідач, ФГ «Русанівське-А»), в якому просив:

визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держземагентства у Черкаській області (далі - Управління Держземагентства), правонаступником якого є Управління Держгеокадастру, «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» від 15.10.2014 № 23-4701/14-14-СГ та від 23.02.2015 № 23-1026/14-15-СГ;

визнати недійсним договір від 04.11.2014 оренди землі, площею 17,9842 га, кадастровий номер 7124081600:01:001:0728, укладений між Управлінням Держземагентства (правонаступником якого є Управління Держгеокадастру) та ОСОБА_1 , який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.12.2014, та скасувати державну реєстрацію  цього договору;

визнати недійсним договір від 23.02.2015 оренди землі, площею 95,1704 га, кадастровий номер 7124081600:01:001:0727, укладений між Управлінням Держземагентства (правонаступником якого є Управління Держгеокадастру) та ОСОБА_1 , який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.03.2015, та скасувати державну реєстрацію    цього договору.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 04.06.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, Перший заступник керівника Київської міської прокуратури подав до Касаційного господарського суду касаційну скаргу (її нову редакцію на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 13.01.2021), у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права та наявність випадку, передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просив скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 та рішення Господарського суду Черкаської області від 04.06.2020, постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 04.02.2021 у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Берднік І. С. - головуючого, Міщенка І. С., Сухового В. Г. відкрито касаційне провадження у справі № 925/3/20 з підстави, передбаченої п. 3    ч. 2 ст. 287 ГПК України. Призначено розгляд касаційної скарги у відкритому судовому засіданні на 17.03.2021.

На поштову адресу Верховного Суду надійшли:

19.02.2021 від Черкаської ОДА - клопотання про розгляд касаційної скарги Першого заступника керівника Київської міської прокуратури без участі представника позивача. Одночасно в клопотанні позивач зазначив про те, що підтримує касаційну скаргу прокурора в повному обсязі.

10.03.2021 від ФГ «Русанівське-А» - відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач заперечив доводи касаційної скарги, просив залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Розпорядженням Заступника керівника апарату-керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 16.03.2021 №  29.3-02/417    призначено повторний автоматизований розподіл судової справи   № 925/3/20 у зв`язку з обранням судді Сухового В. Г. членом Вищої ради правосуддя (відповідно до рішення XVIII чергового з`їзду суддів України від 09.03.2021) та відповідно до   протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2021 судову справу № 925/3/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: Берднік І. С. - головуючий, Зуєв В. А., Міщенко І. С.

Ухвалою Верховного Суду від 16.03.2021 прийнято до розгляду справу № 925/3/20 у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.

У судове засідання 17.03.2021 Управління Держгеокадастру та ФГ «Русанівське-А» своїх представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином. До початку судового засідання Управління Держгеокадастру та ФГ «Русанівське-А» із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки їх представників у судове засідання не зверталися.

Ураховуючи наведене, клопотання Черкаської ОДА про розгляд касаційної скарги без участі її представника, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» та те, що явка учасників справи в суд касаційної інстанції не визнавалася обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не їх обов`язком, Верховний Суд у складі колегії суддів дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представників Черкаської ОДА, Управління Держгеокадастру та ФГ «Русанівське-А».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, подані заперечення, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07.07.2014 ОСОБА_1 звернувся до Управління Держземагентства з заявами № 1786 та № 1787, в яких просив надати дозвіл на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, орієнтованими площами 95,1703 га та 17,9842 га (далі - спірні земельні ділянки), які знаходяться за межами населеного пункту в адмінмежах Глибочківської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, для ведення фермерського господарства.

Управління Держземагентства видало накази від 11.07.2014 № 2098/14-14-СГ та №2099/14-14-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», якими надало ОСОБА_1 дозволи на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, орієнтовними площами 17,9842 га та 95,1703 га, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства. 

Наказом Управління Держземагентства від 15.10.2014 № 23-4701/14-14-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 для фермерського господарства та надано земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 17,9842 га (кадастровий номер 7124081600:01:001:0728), в оренду терміном на 10 років для ведення фермерського господарства.

Наказом Управління Держземагентства від 23.02.2015 № 23-1026/14-15-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 для фермерського господарства та надано земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 95,1704 га (кадастровий номер 7124081600:01:001:0727), в оренду терміном на 10 років для ведення фермерського господарства.

На підставі наказу від 15.10.2014 № 23-4701/14-14-СГ між Управлінням Держземагентства (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі від 04.11.2014 (з правом передачі в суборенду), за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності з кадастровим номером 7124081600:01:001:0728, площею 17,9842 га, сільськогосподарські угіддя - рілля, для ведення фермерського господарства (п.1, 2).

Відповідно до наказу від 23.02.2015 № 23-1026/14-15-СГ між Управлінням Держземагентства (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі від 23.02.2015 (з правом передачі в суборенду), за яким орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності з кадастровим номером 7124081600:01:001:0727, площею 95,1704 га, сільськогосподарські угіддя - рілля, для ведення фермерського господарства (п.1, 2).

Строк дії договорів оренди землі від 04.11.2014 та від 23.02.2015 - 10 років, тобто до 15.11.2024 та 23.02.2025 відповідно (п. 8 договорів).

10.12.2014 державним реєстратором Тальнівського районного управління юстиції на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.12.2014 №17884036 вчинено запис про інше речове право № 8020464 та зареєстровано право оренди земельною ділянкою, площею 17,9842 га, за ОСОБА_1 . Підстава виникнення іншого речового права: договір оренди землі від 04.11.2014; наказ Управління Держземагентства від 15.10.2014 № 23-4701/14-14-СГ.

05.03.2015 державним реєстратором Тальнівського районного управління юстиції на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.03.2015 №19831436 вчинено запис про інше речове право № 8962582 та зареєстровано право оренди земельною ділянкою, площею 95,1704 га, за ОСОБА_1 . Підстава виникнення іншого речового права: договір оренди землі від 23.02.2015.

Також суди попередніх інстанцій встановили, що в межах спірних земельних ділянок знаходиться пам`ятка археології - поселення трипільської культури «Глибочок», датоване IV тис. до н. е., яка є археологічним об`єктом місцевого значення (реєстраційний номер 3381) та взята під державну охорону та на облік згідно з рішенням виконкому Черкаської обласної ради народних депутатів від 26.06.1990 №116 з додатком. 

У зв`язку з наведеними обставинами, між Відділом охорони культурної спадщини, музейної справи та з питань релігій Управління культури Черкаської ОДА (орган охорони) та ОСОБА_1 (користувач) укладено охоронні договори на об`єкт культурної спадщини: 

від 10.09.2014 (з урахуванням додаткової угоди від 25.05.2017 про зміну редакції п. 5), за яким користувач взяв на себе зобов`язання щодо охорони частини пам`ятки археології - поселення трипільської культури (державний реєстраційний номер 3381), площею 95,1703 га; 

від 13.10.2014 № 92-А  (з урахуванням додаткової угоди від 25.05.2017 про зміну редакції п. 5), відповідно до якого користувач взяв на себе зобов`язання щодо охорони частини пам`ятки археології - поселення трипільської культури (державний реєстраційний номер 3381), площею 17,9842 га.

Після отримання спірних земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 створив ФГ «Русанівське-А» (дата реєстрації 10.06.2015), яке на даний час є фактичним землекористувачем цих земель, здійснює їх обробіток та сплачує орендну плату за користування ними, про що вказано у довідці Глибочківської сільської ради Тальнівського району Черкаської області від 23.12.2019 № 534, встановлено судами попередніх інстанцій та не заперечується фермерським господарством.

Посилаючись на те, що земельні ділянки, площами 17,9842 га та 95,1704 га, є землями державної власності історико-культурного призначення та не можуть бути використані для фермерського господарства, а Управління Держземагентства, правонаступником якого є Управління Держгеокадастру, незаконно змінило цільове призначення цих земельних ділянок із категорії земель історико-культурного призначення на землі сільськогосподарського призначення та з порушенням вимог земельного законодавства розпорядилось цими земельними ділянками, передавши їх в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, прокурор звернувся до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі Черкаської ОДА (як розпорядника земель державної власності історико-культурного призначення) про визнання незаконними та скасування наказів Управління Держземагентства, правонаступником якого є Управління Держгеокадастру, від 15.10.2014 № 23-4701/14-14-СГ та від 23.02.2015 № 23-1026/14-15-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» та визнання недійсними договорів оренди землі від 04.11.2014 та 23.02.2015.

При цьому прокурор вказував, що обставини віднесення спірних земельних ділянок до земель історико-культурного призначення встановлені, зокрема, рішенням суду від 14.01.2014 у справі № 925/1810/13, яке набрало законної сили.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з того, що прокурором не доведено, що спірні земельні ділянки за своїм цільовим призначенням відносяться до категорії земель історико-культурного призначення і при розпорядженні ними Управління змінило їх цільове призначення, адже ні прокурором, ні позивачем не надано рішення органу державної, виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про встановлення чи зміну цільового призначення спірних земельних ділянок; судовими рішеннями у справі № 925/1810/13 не було встановлено обставин віднесення спірних земельних ділянок до земель історико-культурного призначення; державний акт на право постійного користування землею від 05.02.1996 серії ЧР 14-21, виданий КСГП «Граніт» (попередньому землекористувачу), не встановлює цільове призначення земельних ділянок за категоріями, а лише засвідчує певні права на землекористування. 

Також за висновками суду першої інстанції прокурором під час звернення до суду з цим позовом не доведено порушення прав держави ФГ «Русанівське-А», оскільки не надано доказів, що фермерське господарство порушує режим охоронної зони навколо археологічної пам`ятки та правила землекористування, як це визначено охоронними договорами, і його чи ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за такі дії.

З такими висновками суду першої інстанції погодився і апеляційний господарський суд.

Постанову апеляційного господарського суду від 20.10.2020 та рішення суду першої інстанції від 04.06.2020 Перший заступник керівника Київської міської прокуратури  оскаржує з підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст.287 ГПК України.

Частиною 1 ст. 300 ГПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (п. 3). 

Таким чином, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних прокурором судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.

Обґрунтовуючи наявність підстави оскарження судових рішень, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, прокурор вказав на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо питання застосування положень ст. 20, 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

У касаційній скарзі прокурор зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність факту віднесення спірних земельних ділянок до категорії земель історико-культурного призначення без урахування обставин щодо належності цих земельних ділянок до вказаної категорії, встановлених судами у справі № 925/1810/13, які в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи № 925/3/20, в результаті чого не звернули уваги, що Управління Держземагентства (правонаступником якого є Управління Держгеокадастру) в порушення приписів ч. 7 ст. 20, ч. 5 ст. 122 ЗК України незаконно змінило цільове призначення спірних земельних ділянок, а потім неправомірно розпорядилось цими землями історико-культурного призначення та надало їх у користування для ведення фермерського господарства.

Крім того, за доводами касаційної скарги використання ФГ «Русанівське-А» спірних земельних ділянок історико-культурного призначення, які знаходяться під археологічною пам`яткою «Глибочок», для ведення фермерського господарства порушує інтереси держави в особі Черкаської ОДА, яка позбавлена можливості здійснювати заходи охорони особливо цінних земель; інтерес держави у даному випадку полягає у необхідності забезпечення раціонального використання та охорони земель історико-культурного призначення.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені Першим заступником керівника Київської міської прокуратури судові рішення, враховуючи встановлені ГПК України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції, не встановивши наявність відповідного висновку Верховного Суду щодо застосування господарськими судами норм права саме у таких подібних правовідносинах, на що посилається скаржник у касаційній скарзі, ураховуючи обставини того, що інші сторони у справі не заперечили щодо відсутності зазначеного висновку Верховного Суду, виходить із такого.

За змістом ст. 236 ГПК України рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Судові рішення у справі № 925/3/20, яка розглядається, не відповідають вказаним вимогам законодавства з огляду на наступне.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, однієї із яких є землі історико-культурного призначення (ст. 19 ЗК України).

За змістом положень ст. 53, 54 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані: а) історико-культурні заповідники, музеї-заповідники, меморіальні парки, меморіальні (цивільні та військові) кладовища, могили, історичні або меморіальні садиби, будинки, споруди і пам`ятні місця, пов`язані з історичними подіями; б) городища, кургани, давні поховання, пам`ятні скульптури та мегаліти, наскальні зображення, поля давніх битв, залишки фортець, військових таборів, поселень і стоянок, ділянки історичного культурного шару укріплень, виробництв, каналів, шляхів; в) архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площі, залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів, споруди цивільної, промислової, військової, культової архітектури, народного зодчества, садово-паркові комплекси, фонова забудова. 

Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. 

Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель 

Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини в суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього й майбутніх поколінь регулюються Законом України «Про охорону культурної спадщини».

У ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» вказано, що:

об`єкт культурної спадщини - це визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;

пам`яткою культурної спадщини є об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом (до 01.01.2001), до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

У ч. 2 ст. 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що археологічний об`єкт культурної спадщини - це рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації.

Згідно зі ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» території пам`яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЗК України землі історико-культурного призначення відносяться до особливо цінних земель.

Виходячи з принципу використання земельних ділянок за цільовим призначенням (ст. 96 ЗК України), на землях історико-культурного призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню.

Згідно зі ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення (ч. 1). Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України (ч. 7).

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (ст. 21 ЗК України).

Згідно з ч. 5 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Звертаючись із зазначеним позовом до суду, прокурор вказував, що спірні земельні ділянки є державними землями історико-культурного, а не сільськогосподарського призначення, тому були незаконно відведені Управлінням Держземагентства в користування фізичній особі для ведення фермерського господарства.

Такі доводи прокурор обґрунтовував посиланням, зокрема, на рішення виконкому Черкаської обласної ради народних депутатів від 26.06.1990 № 116 з додатком, на Проєкт роздержавлення земель КСП «Граніт» Глибочківської сільської ради Тальнівського району, розроблений у 1995 році Черкаським філіалом Інституту землеустрою УААН, та на обставини, встановлені судом у рішенні від 14.01.2014 у справі № 925/1810/13.

Відмовляючи в задоволенні позову прокурора в інтересах держави в особі Черкаської ОДА, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про недоведення позивачем належними і допустими доказами факту  віднесення спірних земельних  ділянок до земель історико-культурного призначення.

При цьому суди попередніх  інстанцій не врахували наведені вище норми законодавства, у порушення ст. 73, 75, 79, 86 ГПК України не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, наданим сторонами, а саме:

змісту рішення виконкому Черкаської обласної ради народних депутатів від 26.06.1990 №116 з додатком, прийнятому відповідно до Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» від 13.07.1978 № 3600-IX   (втратив чинність 12.07.2000), яким пам`ятку археології - поселення трипільської культури «Глибочок», датоване IV тис. до н. е., взято під державну охорону та на облік, а відтак в межах спірних земельних ділянок з 26.06.1990 знаходиться пам`ятка культурної спадщини, що зумовлює віднесення території такої пам`ятки до земель історико-культурного призначення (за Законом України «Про охорону культурної спадщини»);

змісту доводів позовної заяви прокурора про те, що передані земельні ділянки в оренду ОСОБА_1 відносяться до  категорії земель історико-культурного призначення, що підтверджується Проєктом роздержавлення земель КСП «Граніт» Глибочківської сільської ради Тальнівського району, розробленим у 1995 році Черкаським філіалом Інституту землеустрою УААН;

змісту Пояснюючих записок до проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок,  площами 17,9842 га та 95,1703 га,  розроблених на замовлення ОСОБА_1 , а саме:  п. 1.1 «Загальні відомості», в якому зазначено, що розробленими проєктами землеустрою передбачається, зокрема, зміна виду цільового призначення із «ведення товарного сільськогосподарського виробництва» на «для ведення фермерського господарства»; п. 1.2 «Особливості об`єкта», де вказано, що при проведенні кадастрової зйомки було використано дані, закладені при виготовлені технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельних ділянок, площами 17,9842 га та 95,1703 га, СФГ «Відродження» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

змісту рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 у справі №925/1810/13 (набрало законної сили та за результатами розгляду заяви СФГ «Відродження» про перегляд цього рішення за нововиявленими обставинами було залишено без змін судами апеляційної (постанова від 09.02.2016) та касаційної інстанцій (постанова від 20.07.2016), яким суд задовольнив позовні вимоги Тальнівської РДА та Відділу Держземагентства до СФГ «Відродження» про визнання недійсними розпорядження райдержадміністрації від 22.11.2007 № 577 про затвердження технічної документації із землеустрою та договору оренди землі від 01.12.2007 № 577 (зі змінами), виходячи з встановлених обставин, що земельні ділянки, площами 17,9842 га та 95,1703 га, які передані райдержадміністрацією СФГ «Відродження» (попередній землекористувач) в оренду за оспорюваним договором для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, є землями історико-культурного призначення, що підтверджується змістом оспорюваного договору та Технічною документацією із землеустрою, суд зробив висновок, що фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі без прийняття відповідного рішення райдержадміністрацією, без розроблення проєкту землеустрою щодо відведення цих земельних ділянок в оренду та погодження його у встановленому законом порядку для земель історико-культурного призначення;

змісту листа Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської ОДА від 23.03.2020 № 02/01-03-15/270/02/01-03-15/5800, в якому Управління повідомило прокурора, що спірні земельні ділянки належать до категорії земель історико-культурного призначення, за видом угідь - рілля, у зв`язку із чим між Управлінням культури та ОСОБА_1 було укладено охоронні договори від  10.09.2014 та від 13.10.2014 № 92-А.

Не надавши належної оцінки обставинам, встановленим рішенням суду у справі №925/1810/13, щодо віднесення земельних ділянок, площами 17,9842 га та 95,1703 га, до земель історико-культурного призначення (про що було вказано як в договорі від 01.12.2007 № 577 з СФГ «Відродження», так і в Технічній документації із землеустрою) та щодо незаконної зміни у 2007 році основного цільового призначення цих земельних ділянок із історико-культурного на сільськогосподарське призначення (для товарного сільськогосподарського виробництва), суди попередніх інстанцій у справі № 925/3/20, яка розглядається, належним чином не дослідили питання законності зміни у 2014 році виду цільового призначення цих земель із «ведення товарного сільськогосподарського виробництва» на «для ведення фермерського господарства» за розробленими на замовлення ОСОБА_1 проєктами землеустрою та питання правомірності затвердження таких проєктів Управлінням оспорюваними наказами, на підставі яких з ОСОБА_1 були укладені оспорювані договори оренди землі. 

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених ст. 86 ГПК України, щодо відсутності у доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій у справі, яка розглядається, про відмову у задоволенні позову з посиланням на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження належності спірних земельних ділянок до земель історико-культурного призначення та як наслідок відсутність порушення Управлінням Держгеокадастру вимог ст. 20, 122 ЗК України при прийнятті оспорюваних наказів та розпорядженні спірними земельними ділянками, є передчасними, зроблені без дослідження зібраних у справі доказів та з`ясування фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.  

Також при зверненні до суду із цим позовом прокурор вказував, що подання прокурором позовної заяви обумовлено необхідністю відновлення та захисту порушених інтересів держави в особі Черкаської ОДА, які полягають в неухильному дотриманні принципу законності при передачі земель державної власності у користування та цільового їх використання, оскільки отримання ОСОБА_1 від Управління в оренду спірних земельних ділянок (історико-культурного призначення для ведення фермерського господарства) порушує не лише вимоги закону, а й держави. Інтерес держави полягає у необхідності забезпечення прав та інтересів держави як власника землі, що є основним національним багатством та перебуває під особливою охороною держави, забезпечення раціонального використання та охорони земель історико-культурного призначення.

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора, суди дійшли висновку про недоведеність прокурором під час звернення до суду з цим позовом порушення прав держави фермерським господарством.

При цьому судами попередніх інстанцій в порушення ст. 73, 86, 236 ГПК України не надано будь-якої оцінки змісту листа Державного історико-культурного заповідника «Трипільська культура» від 21.12.2019 № 51, в якому зазначено, зокрема, що трипільське поселення «Глибочок», площею 132 га, є археологічним об`єктом місцевого значення, реєстраційний номер 3381; спірні земельні ділянки є землями під археологічною пам`яткою «Глибочок»; під шаром ґрунту на глибині 30-50 см лежать залишки близько тисячі будівель кінця V тис. до н. е., що складаються з фрагментів випаленої глини від підлог, стін, печей, а також посуду, керамічної пластики, знарядь праці; сільськогосподарський обробіток цих земельних ділянок активно руйнує археологічний шар пам`ятки, що може призвести до втрати її наукової цінності.

Крім того, висновки про недоведеність порушення прав держави зроблено судами без врахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 183/1617/16 (постанова від 14.11.2018) щодо необхідності оцінювати пропорційність заходу втручання держави у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо мирного володіння особою майном у разі конфлікту між таким правом особи і правами держави та суспільства (у нашому випадку на збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність), та щодо врахування тієї обставини, що землі історико-культурного призначення є землями з особливим статусом та перебувають під посиленою правовою охороною держави.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. 73, 74, 76, 77, 86, 236-238, 282 ГПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Порушення попередніми судовими інстанціями норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (ст.300 ГПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Зважаючи на викладене, а також відповідно до положень ч. 3 ст. 310 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції від 20.10.2020 та рішення суду першої інстанції від 04.06.2020 у цій справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи судам попередніх інстанцій необхідно врахувати викладене, дослідити зібрані у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого вирішити спір відповідно до закону. 

Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (ч. 14 ст.129 ГПК України). За результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 та рішення Господарського суду Черкаської області від 04.06.2020 у справі №925/3/20 скасувати.

3. Справу № 925/3/20 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І. С. Берднік

Судді:          В. А. Зуєв

          І. С. Міщенко