Постанова                                          
Іменем України
 
24 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 127/26398/16-ц
провадження № 61-12584св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючої - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
Яремка В. В., 
 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Будмонтажпроект», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 ,
представниця ОСОБА_2 , ОСОБА_5 - ОСОБА_7 ,
третя особа - ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду 
від 18 червня 2019 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Оніщука В. В., Сопруна В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажпроект» (далі - ТОВ «Будмонтажпроект») про поділ майна подружжя, визнання інвестиційних договорів частково недійсними.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що з 10 серпня 1991 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2016 року шлюб розірвано. 
 
За час шлюбу подружжя набуло у власність меблі, побутову техніку, інше майно, яке відповідач відмовляється добровільно поділити, загальна вартість майна складає 1 690 500,00 грн. Крім того, в сейфі залишились кошти у розмірі 53 тис. доларів США, отримані від продажу автомобіля «Toyota» та кошти від підприємницької діяльності у розмірі 8 тис. доларів, що еквівалентно 1 431 000,00 грн. Усе майно знаходиться у будинку АДРЕСА_1 , де він мешкав із ОСОБА_2 та дітьми до середини червня 
2016 року.
 
За час шлюбу ними були інвестовані кошти у будівництво двох однокімнатних квартир у будинку АДРЕСА_2 .
 
Згідно з інвестиційними договорами від 22 вересня 2015 року № 33 та № 34 ним на рахунок ТОВ «Будмонтажпроект» внесені грошові кошти у розмірі 
550 550,00 грн (квитанція до прибуткового касового ордеру від 22 вересня 
2015 року № 298) та 446 284,00 грн (квитанція до прибуткового касового ордеру від 25 вересня 2015 року № 307). 
 
Правовстановлюючі документи на зазначені квартири не видавались, обидва інвестиційні договори укладені від імені на той час неповнолітньої дочки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вартість майнових прав на зазначені квартири сплатив він, оскільки неповнолітня дочка ОСОБА_5 особистих коштів для придбання майнових прав на зазначене майно не мала. Він, як батько неповнолітньої ОСОБА_5 , не надавав нотаріально посвідчену згоду на вчинення донькою зазначених правочинів, відповідний дозвіл також не надавав і орган опіки та піклування. 
 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд поділити майно подружжя та виділити йому: холодильник, срібного кольору імпортний вартістю135 тис. грн; м`який куточок на кухні вартістю 8 100,00 грн; меблеву стінку виробництва Італія вартістю 189 тис. грн; 2 килими на суму 22 тис. грн; телевізор «Рапаsоnіс», діагоналлю 57 дюймів вартістю 54 тис. грн; DVD «Рапаsоnіc» вартістю 
5 400,00 грн; 2 дивани розкладних, синьо-жовтого кольору з подушками вартістю 67 500,00 грн; меблевий гарнітур вартістю 27 тис. грн; цифрову відеокамеру вартістю 27 тис. грн; пилосос «Karcher» вартістю 27 тис. грн; годинник вартістю 67 500,00 грн, а всього на суму 680 тис. грн. Стягнути із ОСОБА_2 на його користь 750 тис. грн у рахунок компенсації вартості майна подружжя. Інше майно виділити ОСОБА_2 . 
 
Також просив визнати недійсними в частині покупця інвестиційні договори 
від 22 вересня 2015 року № 33 та № 34 та визнати його стороною вказаних інвестиційних договорів.
 
У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, визнання правочинів недійсними.
 
Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що крім майна, яке зазначив ОСОБА_1 у позові, поділу підлягає також інше майно, набуте подружжям за час шлюбу: шкіряний куточок коричневого кольору вартістю 
9 тис. грн; диван шкіряний чорного кольору вартістю 10 тис. грн; килими 2 шт. вартістю 5 тис. грн; телевізор плазмовий вартістю 22 тис. грн; сейф металевий вартістю 1 700,00 грн; стіл дерев`яний довжиною 3 м та три лави вартістю 5 тис. грн; системні комп`ютери 4 шт., монітори 4 шт., клавіатури 4 шт., ксерокс 1 шт. загальною вартістю 20 тис. грн; холодильник (маленький) Nord вартістю 3 тис. грн; тумба чорного кольору вартістю 1 тис. грн; телевізор Sопу Тгіпіtгоп вартістю 2 тис. грн; пістолет «Макарова» з інкрустацією вартістю 4 тис. грн; рушниця 
ТОЗ 34 вартістю 8 тис. грн; рушниця Бенеллі вартістю 40 тис. грн; СКС з оптичним прицілом вартістю 20 тис. грн; електростанція пересувна вартістю 
5 тис. грн; набір - рукомийник та унітаз (новий) вартістю 9 тис. грн, а всього на суму 164 700,00 грн.
 
17 червня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , на її ім`я придбано автомобіль «Тoyota Land Cruiser 200», білого кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вона не була обізнана про укладення цього договору купівлі-продажу і не мала наміру купувати автомобіль, не була присутньою при оформленні довідки-рахунку та реєстрації транспортного засобу, ніяких документів не підписувала. При укладенні зазначеного договору купівлі-продажу не було дотримано загальних умов, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а тому наявні підстави для визнання його недійсним.
 
Договір купівлі-продажу від 16 квітня 2016 року автомобіля «Тoyota Land Cruiser 200», білого кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на підставі якого вона продала, а ОСОБА_6 придбав зазначений автомобіль є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків. Чоловік привіз її до територіального сервісного центру та попросив розписатися у довідці-рахунку, коштів від покупця вони не отримували, а після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 продовжував користуватися автомобілем. З огляду на наведене вважала, що вказаний правочин є недійсним, оскільки не відповідає вимогам статей 215, 234 ЦК України. 
 
З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просила:
- виділити їй у користування наступне майно: шкіряний куточок коричневого кольору, диван шкіряний чорного кольору, килими 2 шт., телевізор плазмовий новий (Samsung), сейф металевий, стіл дерев`яний довжиною 3 м та 3 лави, системні комп`ютери 4 шт., монітори 4 шт., клавіатури 4 шт., ксерокс 1 шт., холодильник (маленький) Nord, тумбу чорного кольору, телевізор Sопу Тгіnitron, а всього майна на загальну суму 78 700,00 грн. Інше майно виділити 
ОСОБА_1 ; 
- визнати недійсними: договір купівлі продажу автомобіля марки «Тoyota», модель Land Cruiser 200, білого кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений 16 червня 2014 року між нею та ОСОБА_3 ; договір купівлі-продажу від 16 квітня 2016 року автомобіля марки «Тoyota», модель Land Cruiser 200, білого кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , укладений між нею та ОСОБА_6 
- скасувати державну реєстрацію автомобіля марки «Тoyota», модель Land Cruiser 200, білого кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , за ОСОБА_6 . 
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2017 року позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження.
 
У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до 
 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення боргу за договором купівлі-продажу автомобіля. 
 
Зустрічна позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що 16 червня 
2014 року подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбало у нього за договором купівлі-продажу автомобіль «Тoyota Land Cruiser 200», білого кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Зазначений договір укладено у письмовій формі, що оформлено довідкою-рахунком від 16 червня 2014 року серії ВІА № 514644. Право власності на автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 . За досягнутими домовленостями продаж автомобіля вчинено за ціною 53 500,00 доларів США, при цьому ОСОБА_1 видав йому розписку, у якій сторони погодили, що оплата за придбаний автомобіль здійснюється на умові відстрочення повного розрахунку строком до 16 вересня 2015 року. Частину грошей у розмірі 11 300,00 доларів США він отримав у день продажу та передав автомобіль покупцям. Залишок неоплаченої ціни за договором купівлі-продажу автомобіля становить 42 200,00 доларів США, що еквівалентно 
500 тис. грн.
 
Посилаючись на наведене та ураховуючи, що автомобіль було придбано в інтересах сім'ї, ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках на його користь 42 200,00 доларів США, що еквівалентно 1 090 870,00 грн. 
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 , зустрічний позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 об`єднано в одне провадження.
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подала заяву про доповнення до позовних вимог, у якій просила визнати недійсним договір позики, укладений між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у формі розписки від 16 червня 2014 року на суму 42 200,00 доларів США. Посилалася на те, що договір позики у формі боргової розписки, укладений 16 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є недійсним, оскільки виходить за межі дрібного побутового, його укладено без її згоди, їй не було відомо про укладення такого договору.
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов до 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
 
Зустрічна позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що 22 вересня 
2015 року на прохання ОСОБА_1 він позичив 45 тис. доларів США на строк до 22 вересня 2016 року для оплати за договорами інвестування житла 
від 22 вересня 2015 року № 33 та № 34. На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_1 склав розписку, однак кошти у встановлений у розписці строк не повернув.
 
Посилаючись на наведене та ураховуючи, що договір позики було укладено в інтересах сім'ї, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках на його користь 45 тис. доларів США, що еквівалентно 1 192 500,00 грн. 
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 , зустрічний позов ОСОБА_2 , зустрічний позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 об`єднано в одне провадження.
 
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанції
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 
2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано інвестиційний договір від 22 вересня 2015 року № 33 та інвестиційний договір від 22 вересня 2015 року № 34 недійсними в частині покупця. Визнано ОСОБА_1 покупцем за інвестиційним договором від 22 вересня 2015 року № 33, укладеним з ТОВ «Будмонтажпроект», та інвестиційним договором 
від 22 вересня 2015 року № 34. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
У задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Позов ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором купівлі-продажу автомобіля задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках на користь ОСОБА_3 42 200,00 доларів США, що еквівалентно
1 090 870,00 грн, як неоплаченого залишку грошових коштів за договором купівлі-продажу автомобіля «Тoyota Land Cruiser», реєстраційний номер 
НОМЕР_1 , укладеного 16 червня 2014 року. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Позов ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках на користь 
ОСОБА_4 суму боргу у розмір 45 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 192 500,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження придбання подружжям за час шлюбу рухомого майна (меблів та побутової техніки), а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині. 
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобіля від 16 червня 2014 року та 
від 16 квітня 2016 року, суд вказав на відсутність доказів на підтвердження того, що заява на проведення реєстрації автомобіля підписана не ОСОБА_2 , а іншою особою. Крім того, ОСОБА_2 було достовірно відомо, що автомобіль належить саме їй, оскільки при заповненні щорічної декларації про доходи вона вказувала, що  цей автомобіль належить їй на праві власності. 
 
В інвестиційних договорах від 22 вересня 2015 року № 33 та № 34 покупцем зазначена неповнолітня ОСОБА_5 , однак зазначені договори нею не підписані, згоди на вчинення цих правочинів ОСОБА_5 , як батько, не надавав. Зважаючи на те, що кошти на рахунок ТОВ «Будмонтажпроект» вносились особисто ОСОБА_1 , зазначені договори є недійсними у силу статті 222 ЦК України, оскільки вчинені неповнолітньою особою поза межами її цивільної дієздатності без згоди батьків.
 
Задовольняючи зустрічні позови: ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором купівлі-продажу автомобіля та ОСОБА_4 за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені правочини були укладені ОСОБА_1 під час шлюбу та в інтересах сім?ї, а отже борг підлягає стягненню з кожного з подружжя у рівних частках на користь позивачів. При цьому суд керувався як нормами ЦК України, які регулюють договірні правовідносини, так і статтею 1212 ЦК України.
 
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 10 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2018 року в частині позовних вимог 
ОСОБА_1 про визнання інвестиційних договорів частково недійсними скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання інвестиційних договорів частково недійсними. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Зокрема зазначив, що ОСОБА_1 особисто вніс грошові кошти за спірними інвестиційними договорами, батьки неповнолітньої 
ОСОБА_5 були присутні при укладанні оспорюваних договорів, а тому правочини вважається схваленими ОСОБА_1 , оскільки він протягом одного місяця не заявив претензії другій стороні (частина перша статті 221 ЦК України), що унеможливлює визнання їх недійсними. Отримана ним позика на сплату внесків за інвестиційними договорами була використана в інтересах сім`ї, а отже такі кошти не є його особистою власністю. Відсутність письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики з метою погашення спільних зобов`язань за правочинами з придбання майна у спільну власність є формальним, а тому не може бути правовою підставою для визнання договору позики недійсним.
 
Постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 10 липня 2018 року у частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання інвестиційних договорів недійсними та вирішення зустрічних позовів 
 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд указав, що апеляційний суд не забезпечив повний та всебічний розгляд справи у частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсними договору купівлі-продажу автомобіля від 16 червня 2014 року з відстроченням платежу та договору позики від 22 вересня 2015 року, не встановив достовірно, чи отримувались подружжям кошти у борг за договором позики та за договором купівлі-продажу автомобіля з відстроченням платежу, та чи були вони використані в інтересах сім?ї, чи достатньо наданих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доказів для покладення на подружжя відповідальності за невиконані боргові зобов'язання.
 
Вирішуючи питання про походження коштів для оплати за інвестиційними договорами та дійшовши висновку, що отримані ОСОБА_1 кошти за договором позики від 22 вересня 2015 року були витрачені в інтересах сім?ї, апеляційний суд не врахував, що у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначав про те, що кошти для оплати за інвестиційними договорами були отримані ним у позику, а вважав їх особистою приватною власністю. 
 
Апеляційний суд також не перевірив доводи ОСОБА_2 про те, що оспорювані нею договори купівлі-продажу автомобіля від 16 червня 2014 року з відстроченням платежу та позики від 22 вересня 2015 року виходять за межі дрібних побутових правочинів, і матеріали справи не містять доказів про те, що вона надавала згоду на їх укладення. При цьому, висновки апеляційного суду про те, що саме ОСОБА_1 сплатив кошти за інвестиційними договорами, грунтуються на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 
 
Поза оцінкою суду апеляційної інстанції залишився і той факт, що оскільки договір купівлі-продажу автомобіля був укладений на ім`я ОСОБА_2 , то у разі отримання коштів у борг для придбання автомобіля, розписку мала б писати саме вона, а не її чоловік. 
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 18 червня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2018 року скасовано у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 
ОСОБА_5 , ТОВ «Будмонтажпроект» про визнання угод частково недійсними та стягнення судового збору; у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором купівлі-продажу автомобіля, та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, ухвалено нове судове рішення.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ТОВ «Будмонтажпроект» про визнання інвестиційних договорів від 22 вересня 2015 року № 33 та № 34 недійсними в частині сторони договору та визнання ОСОБА_1 покупцем за інвестиційними договорами від 22 вересня 
2015 року № 33 та № 34, укладеними з ТОВ «Будмонтажпроект», відмовлено.
 
Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором купівлі-продажу автомобіля, задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 42 200,00 доларів США, що еквівалентно 1 090 870,00 грн на момент пред`явлення позову, неоплаченого залишку за договором купівлі-продажу від 16 червня 2014 року автомобіля «Тoyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та судовий збір у розмірі 6 400,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задоволеночастково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 45 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 192 500,00 грн на момент пред`явлення позову,неповернутого боргу та судовий збір у розмірі 6 400,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , на виконання вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, не підтвердив належними, допустимими та достовірними доказами, що кошти на оплату за інвестиційними договорами від 22 вересня 2015 року № 33 і № 34 були внесені саме ним особисто та, що ці кошти є його особистою власністю. Зважаючи на наведене, відсутні правові підстави для визнання оспорюваних інвестиційних договорів недійсними в частині сторони договору - покупця, та визнання ОСОБА_1 покупцем за вказаними інвестиційними договорами.
 
Ухвалюючи нове судове рішення у частині вирішення зустрічних позовів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_2 та 
ОСОБА_1 у рівних частках грошових коштів за договором купівлі-продажу автомобіля та за договором позики, апеляційний суд виходив з того, що позивачі за зустрічними позовами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не надали належних і достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 , будучи дружиною позичальника ОСОБА_1 , погоджувалася та надавала свою згоду на укладення своїм чоловіком ОСОБА_1 договорів: позики та купівлі-продажу автомобіля з відстроченням платежу, а також відсутності доказів на підтвердження того, що отримані за договором позики грошові кошти були використані позичальником ОСОБА_1 саме в інтересах сім`ї, на оплату майнових прав за інвестиційними договорами від 22 вересня 2015 року № 33 і №34, тоді як ОСОБА_1 в обгрунтування заявлених ним позовних вимог про визнання інвестиційних договорів недійсними в частині покупця, навпаки стверджував, що такі грошові кошти належали йому та вносилися ним особисто. 
 
Апеляційний суд урахував заперечення ОСОБА_2 на зустрічний позов ОСОБА_3 про стягнення з неї та ОСОБА_1 у рівних частках грошових коштів за договором купівлі-продажу автомобіля від 16 червня 2014 року, яка вказувала, що оскільки покупцем автомобіля за договором купівлі-продажу була вона, то у разі отримання грошових коштів у борг на придбання автомобіля з відстроченням платежу, розписку мала б писати саме вона, а не її чоловік, який мав би надавати письмову згоду на придбання дружиною автомобіля.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги заявника та аргументи інших учасників справи
 
У липні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 18 червня 2019 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.  
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що апеляційний суд, у порушення вимог 417 ЦПК України, необгрунтовано відмовив у задоволенні його заяв про долучення до матеріалів справи доказів, які мають істотне значення для з'ясування питання походження коштів для оплати за інвестиційними договорами, а саме: відповідь ТОВ «Будмонтажпроект» на адвокатський запит 
від 12 червня 2019 року, до якої додані копії прибуткових касових ордерів 
від 22 вересня 2015 року № 298 та від 25 вересня 2015 року № 307, у яких зазначено, що грошові кошти передавалися саме через ОСОБА_1 , що позбавило його можливості довести перед судом факт внесення саме ним грошових коштів за інвестиційними договорами. 
 
Апеляційний суд не урахував, що відповідно до частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. З наданих у сукупності доказів: розписки від 16 червня 2014 року, довідки-рахунку від 16 червня 2014 року серії ВІА № 514644, заяви ОСОБА_2 від 17 червня 2014 року про реєстрацію за нею транспортного засобу, договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10 квітня 2016 року убачається, що єдиним джерелом походження коштів на придбання автомобіля «Тoyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_1 , були грошові кошти запозичені саме у ОСОБА_3 ОСОБА_2 була обізнана про існування договору позики 
від 16 червня 2014 року, оформленого у виді розписки, оскільки транспортний засіб був оформлений саме на її ім`я, вона зверталася із заявами щодо державної реєстрації за нею вказаного транспортного засобу, отримувала документи, необхідні для придбання транспортного засобу, та укладала договір відчуження транспортного засобу на користь ОСОБА_6 . Доказів наявності у ОСОБА_2 , на дату придбання транспортного засобу, 500 000,00 грн для оплати його вартості, матеріали справи не містять. За наявності письмових доказів на підтвердження використання позичених ним у ОСОБА_3 грошових коштів в інтересах сім'ї на придбання транспортного засобу, рішення суду в частині покладення відповідальності за зобов'язанням подружжя лише на ньогоє незаконним та необгрунтованим. Аналогічне стосується і покладення лише на нього обов'язку повернути   ОСОБА_9 суму боргу за договором позикивід 22 вересня 2015 року, за наявності належних і допустимих доказів, які були безпідставно не прийняті судом апеляційної інстанції, на підтвердження внесення саме ним оплати за договорами інвестування житла від 22 вересня 2015 року № 33 та № 34.
 
У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив представника 
ОСОБА_2 , ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , у якому вона просила відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , посилаючись на те, що постанова суду апеляційної інстанцій є законною та обгрунтованою, ухвалена на основі повно і всебічно з`ясованих обставин у справі та належної оцінки наявних у справі доказів. Апеляційний суд під час нового апеляційного розгляду обгрунтовано відмовив у долученні до матеріалів справи нових доказів, наданих представником ОСОБА_1 , за відсутності поважних причин, з яких такі докази не були подані до суду першої інстанції, що узгоджується з вимогами цивільного процесуального законодавства. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 1991 року по 07 липня 
2016 року.
 
22 вересня 2015 року між неповнолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та ТОВ «Будмонтажпроект» укладені інвестиційні договори № 33 та № 34 про інвестування об`єктів будівництва - двох однокімнатних квартир у 10-ти поверховому житловому будинку, будівельна адреса: вулиця АДРЕСА_3 , за якими сплачено грошові кошти у розмірі 550 550,00 грн за квитанцією до прибуткового касового ордеру від 22 вересня 2015 року № 298 та 446 284,00 грн за квитанцією до прибуткового касового ордеру від 25 вересня 2015 року № 307.  
 
Правовстановлюючі документи на зазначені квартири не видавалися. 
 
16 червня 2014 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 автомобіль «Тoyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за договором купівлі-продажу, оформленого у виді довідки-рахунку від 16 червня 2014 року серії ВІА № 514644. Автомобіль придбано за 500 тис. грн, право керування зазначеним транспортним засобом має також ОСОБА_1 
 
16 червня 2014 року ОСОБА_1 видав ОСОБА_3 розписку про те, що він за договором купівлі-продажу придбав у нього автомобіль «Тoyota Land Cruiser 200», білого кольору, 2008 року випуску, за ціною 53 500,00 доларів США з умовою розстрочки платежу. ОСОБА_1 здійснено перший платіж у розмірі 11 300,00 доларів США, решту суми у розмірі 42 200,00 доларів США, що еквівалентно 500 тис. грн, він зобов?язався повернути до 16 вересня 2015 року. 
 
22 вересня 2015 року ОСОБА_1 видав ОСОБА_4 розписку про те, що він позичив у нього грошові кошти у розмірі 45 тис. доларів США, які зобов?язався повернути до 22 вересня 2016 року. У разі неповернення коштів у визначений у розписці строк, ОСОБА_1 зобов?язався передати у власність ОСОБА_4 квартири, придбані за ці кошти у ТОВ «Будмонтажпроект» за договорами інвестування житла № 33 та № 34 (а.с. 206, т. 1).
 
16 квітня 2016 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_6 автомобіль «Тoyota Land Cruiser 200», білого кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер 
НОМЕР_2 , за ціною 750 000,00 грн
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).
 
Оскільки позичальник умов договору купівлі-продажу автомобіля від 16 червня 2014 року з відстроченням платежу та позики від 22 вересня 2015 року щодо своєчасного повернення суми боргу не виконував, суд апеляційної інстанцій дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з нього заборгованості на користь позикодавців, відповідно, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
В оцінці доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про відмову апеляційного суду у задоволенні позовних вимог за зустрічними позовами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором купівлі-продажу автомобіля від 16 червня 2014 року з відстроченням платежу та договором позики 
від 22 вересня 2015 року, у рівних частках з нього та ОСОБА_2 , Верховний Суд виходить з такого.
 
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
 
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
 
Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.
 
Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові 
від 27 грудня 2019 року у справі № 641/6191/17 (провадження № 61-39435св18).
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
 
Тягар доведення обгрунтованості позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обгрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
 
Відхиляючи аргументи ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики від 16 червня 2014 року у рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з посиланням позивача на те, що позичені у нього 
ОСОБА_1 грошові кошти були використані позичальником в інтересах сім`ї на придбання автомобіля, апеляційний суд правильно зазначив, що вони є необгрунтованими, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля від 16 червня 2014 року був укладений ОСОБА_2 , а тому у разі отримання у борг грошових коштів для придбання автомобіля, у тому числі з відстроченням платежу, розписку мала б надавати саме вона, а не ОСОБА_1 , який у такому випадку мав би надавати письмову згоду на придбання дружиною автомобіля. 
 
Щодо стягнення грошових коштів за договором позики від 22 вересня 2015 року у рівних частках з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , апеляційний суд вказав, що з боргової розписки не вбачається, що отримані ОСОБА_1 за договором позики від ОСОБА_4 грошові кошти мали цільове призначення на оплату інвестиційних договорів 
від 22 вересня 2015 року № 33 і № 34. Інші докази, які б підтверджували використання ОСОБА_1 таких коштів на оплату інвестиційних договорів, у матеріалах справи відсутні. Натомість, у позовній заяві про визнання недійсними інвестиційних договорів в частині покупця, ОСОБА_1 стверджував, що внесені ним за вказаними договорами грошові кошти належали йому, а тому вважав, що майнові права на інвестовані ним квартири є його особистою приватною власністю.
 
Таким чином, аналізуючи наявні у справі докази, як кожен окремо, так у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати ОСОБА_2 , як зобов`язану особу (боржника) за укладеними ОСОБА_1 борговими розписками від16 червня 2014 року та від 22 вересня 2015 року, а тому обгрунтовано стягнув заборгованість по вказаним розпискам лише з ОСОБА_1 .
 
Наведені в касаційній скарзі аргументи ОСОБА_1 про витрачання ним грошових коштів за договорами позики від 16 червня 2014 року та 
від 22 вересня 2015 року в інтересах сім`ї, зводяться виключно до незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.
 
Відповідно до вимог частини третьої статті 367 ЦПК України, підставою для прийняття апеляційним судом нових доказів у справі визначено виключно неможливість подати їх до суду першої інстанції з об`єктивних причин, а тому неприйняття апеляційним судом від ОСОБА_1 на стадії повторного апеляційного розгляду справи нових доказів, які він міг отримати на попередній стадії судового процесу, не є може вважатися порушенням норм процесуального права. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 18 червня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                           О. В. Ступак
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко