ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року м. Херсон
справа № 2-1766/11 
провадження № 22-ц/819/43/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач)	Пузанової Л.В.,	
суддів:	Склярської І.В.,	
  	Чорної Т.Г.,	
секретар	Бикова Ю.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона у складі судді Скорика С.А. від 26 серпня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Херсонської міської ради про визнання недійсними договору дарування та державного акту на право власності на земельну ділянку,
встановив: 

У березні 2011 року  ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Херсонської міської ради про визнання недійсними договору дарування та державного акту на право власності на земельну ділянку.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є дочкою ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті батька відкрилась спадщина у вигляді 3/8 частини жилого будинку з сараєм та надвірними спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 .
Вона є спадкоємицею зазначеного майна, право власності на яке нею було оформлено та зареєстровано в установленому законом порядку. 
У зв`язку з тривалим проживанням на території Російської Федерації вона не мала змоги здійснювати постійний контроль за нерухомістю, що належить їй на праві власності. 
Заочним рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 23 червня 2006 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_5 до неї, було припинено її право власності на Ѕ частину спірного майна, стягнуто на її користь компенсацію у розмірі 884 грн та визнано за ОСОБА_5 право власності на вказану частину майна.
01 серпня 2006 року ОСОБА_5 на підставі посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Пермяковою Л.І. договору дарування подарував спірне домоволодіння ОСОБА_4 .
Рішенням Херсонської міської ради № 278 від 02.02.2007 року земельна ділянка, на якій розташоване спірне майно, передана у власність ОСОБА_4 , а 23 квітня 2007 року на її ім`я видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку.
У 2008 році заочне рішення суду, яким було визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину будинку, скасовано, а його позов залишено без розгляду.
У зв`язку із знищенням відповідачами зазначеного будинку вона не може витребувати спірне майно з чужого незаконного володіння у визначеному законом порядку, а її право користування земельною ділянкою, наданою її батьку для будівництва та обслуговування знищеного будинку, заперечується відповідачами.
Посилаючись на те, що ОСОБА_5 не мав права відчуження належної їй на праві власності 1/2 частини будинку, а тому укладений ним 01 серпня 2006 року договір дарування, а також державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 23.04.2007 року на ім`я ОСОБА_4 та рішення Херсонської міської ради, на підставі якого земельна ділянка АДРЕСА_1 була передана у власність ОСОБА_4 , є недійсними, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування від 01.08.2006р., посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Пермяковою Л.І., визнати частково незаконним та скасувати рішення Херсонської міської ради №278 від 02.02.2007р., визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 від 23.04.2007р. на ім`я ОСОБА_4 ; визнати за нею право користування 1/2 частиною земельної ділянки АДРЕСА_1 .
Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 26 серпня 2011 року позов задоволено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що вона є особою, яка не брала участі у справі, проте оскаржуваним рішенням порушено її право як власника земельної ділянки  АДРЕСА_1 та користувача розташованого на ній житлового будинку, які є предметом зазначеного спору.
Судом неповно з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи, зокрема, щодо розміру частки ОСОБА_2 у спірному майні, а висновки суду щодо наявності підстав для визнання недійсним договору дарування за позовом особи, яка не є стороною договору, суперечать положенням цивільного законодавства, що регулює спірні відносини.
Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Сторони у цій справі, неодноразово будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`являлися та свої міркування, в тому числі заперечення з приводу наведених в апеляційній скарзі доводів, не висловили.
Позивач ОСОБА_2 , яка проживає в Російській Федерації, повідомлялася про час і місце судового розгляду в порядку, встановленому статтею 498 ЦПК України шляхом звернення з судовим дорученням до компетентного суду Російської Федерації щодо вручення їй судових документів та виклику (повідомлення) про день судового розгляду як на підставі Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, 1993 року, так і повторно на підставі Конвенції про вручення за кордоном судових і позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, до якої 19 жовтня 2000 року приєдналася Україна та яка набула чинності для останньої 01 грудня 2001 року. Учасником цієї Конвенції є також Російська Федерація.
Зазначена Конвенція передбачає спрощення та прискорення процедури вручення за кордоном судових та позасудових документів, а також визначає наслідки неявки відповідача (чи іншого учасника судового процесу) до суду запитуючої держави при виконанні відповідних умов, в тому числі у випадку ненадходження жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку судових та позасудових документів від запитуваної держави.
31 березня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшло повідомлення Міністерства юстиції Російської Федерації про невиконання судового доручення у зв`язку з неявкою ОСОБА_2 на виклик суду. При цьому повернуті усі надіслані для вручення позивачці судові документи із долученням до них довідки, складеної секретарем Жовтневого районного суду м. Мурманська Бабушкіною Ю.А. 02 грудня 2020 року про те, що згідно наданої інформації із телефонної розмови з представником адресно-довідкової служби УВС УМВС Росії по Мурманській області ОСОБА_2 знята із реєстраційного обліку в місті Мурманську в місто Санкт-Петербург 30.03.2011 року (без зазначення адреси в м. Санкт-Петербург).
Відповідно до положень статті 15 Конвенції про вручення за кордоном судових і позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року кожна Договірна Держава може заявити, що суддя може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку документа про виклик до суду, якщо виконані всі наступні умови: а) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією, б) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців, с) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної держави.
Враховуючи, що з дати направлення документів до компетентного органу Російської Федерації (05.08.2020 року) для вручення ОСОБА_2 станом на 13 квітня 2021 року сплинуло вісім місяців та всі передбачені статтею 15 Конвенції умови дотримано, апеляційний суд дійшов висновку про можливість постановити рішення за наслідком перегляду справи в апеляційному порядку у відсутність ОСОБА_2 .
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач незаконно заволодів належним позивачці майном, оскільки відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, незалежно від місця його проживання.
В процесі розгляду справи суд встановив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Першою херсонською державною нотаріальною конторою 13 серпня 1975 року, ОСОБА_2 , яка проживає в АДРЕСА_2 , належить право власності на 3/8 частини житлового будинку з сараєм та надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Будинок в цілому має площу 24,84 кв. м. Право власності ОСОБА_2 на частку у наведеному нерухомому майні зареєстровано в Херсонському бюро технічної інвентаризації за №2815 (а. с.10).
Заочним рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 23 червня 2006 року за позовом ОСОБА_5 право ОСОБА_2 на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 припинено.
Суд стягнув із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 та визнав за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину зазначеного домоволодіння після ОСОБА_2 (а. с.11-12).
21 серпня 2006 року ОСОБА_5 подарував належний йому на праві власності житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 830,9 кв. м., ОСОБА_4 , про що ними укладено та нотаріально посвідчено договір дарування.
Право власності ОСОБА_4 було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно в серпні 2006 року (а. с.13).
23 квітня 2007 року на підставі рішення Херсонської міської ради від 02 лютого 2007 року №278 на ім`я ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0816 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с.14).
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 01 квітня 2009 року заочне рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 23 червня 2006 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.
Нове рішення у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про реальний виділ Ѕ частини домоволодіння судом не ухвалювалося.
Зміст поданої ОСОБА_2 у цій справі позовної заяви та матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 належним їй на праві власності нерухомим майном та земельною ділянкою, на якій це майно розташоване, не користувалася протягом тривалого періоду часу, в тому числі і на час звернення до суду за захистом прав власника. 
Розглянувши справу у відсутність відповідачів, щодо яких відсутні відомості про належне повідомлення про час та місце судового засідання, суд не з`ясував чи не відбулося на час розгляду справи відчуження спірного нерухомого майна на користь третіх осіб та чи є визначені позивачем відповідачі належними відповідачами у спірних правовідносинах, а обраний нею спосіб захисту цивільних прав -ефективним способом, здатним ці права відновити у разі їх порушення.
ОСОБА_1 , оскарживши ухвалене судом рішення, надала суду копію рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 23 червня 2009 року, ухвалене в справі за її позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0, 0816 га за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того скаржник долучила до апеляційної скарги копію державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_1 на підставі судового рішення та зареєстрованого в установленому законом порядку 14 січня 2010 року, а також копію технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , складеного у вересні 2018 року КП «ХБТІ» Херсонської обласної ради, відповідно до якого схематичний план земельної ділянки не містить вказівки про розташування на ній житлового будинку чи будь-яких інших будівель та споруд (а. с. 62-65).
Наведені документи свідчать про те, що визнавши за ОСОБА_2 право на користування Ѕ частиною земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , суд прийняв рішення про права та обов`язки ОСОБА_1 щодо цієї земельної ділянки, яка учасником справи не була.
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі в справі.
З огляду на те, що рішенням про визнання за ОСОБА_2 права користування Ѕ частиною земельної ділянки АДРЕСА_1 суд обмежив права ОСОБА_1 як власника вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй земельною ділянкою, не залучивши її до участі в справі, колегія суддів вважає, що ухвалене ним рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права користування частиною земельної ділянки як заявленого до неналежного відповідача.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що визнавши за позивачкою право користування частиною земельної ділянки, суд вийшов за межі наданих йому законом повноважень та не врахував приписів земельного законодавства, відповідно до яких громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону, а не на підставі судових рішень.
Свої висновки в цій частині суд належним чином не мотивував та на норми матеріального права, якими ці висновки обґрунтовані, не послався.
В іншій частині позовних вимог ухвалене судом рішення впливає на права та обов`язки ОСОБА_7 щодо сторін у спірних правовідносинах, а отже вона підлягала залученню до участі в справі як третя особа, однак залученою в порушення положень статті 53 ЦПК України не була.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.
Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, від 10 червня 2015 року № 6-348цс15, від 13 травня 2015 року № 6-67цс15.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.
Аналогічні роз`яснення викладено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Верховний Суд не відступав від цих висновків та вони відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Отже, враховуючи, що позивач ОСОБА_2 не була стороною оспорюваного нею договору дарування від 01.08.2006 року, вимоги щодо визнання вказаного правочину недійсним у спосіб, обраний позивачем, також задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, ОСОБА_2 , вважаючи себе власником спірного майна, може задовольнити свої вимоги лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.
При цьому доведенню та встановленню підлягає факт збереження майна, власником якого є позивачка, в натурі, оскільки витребувати вона вправі лише те майно, яким вона володіла та яке внаслідок неправомірних дій відповідачів втратила. У випадку відсутності майна належним способом захисту прав власника є стягнення збитків.
В процесі розгляду цієї справи ОСОБА_2 підтвердила факт знесення ОСОБА_8 належної їй частини житлового будинку та заявила про наміри цю частину відновити.
Суд на наведені обставини уваги не звернув, застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, зокрема статті 212-215 ЦК України, які їх не регулюють, та здійснив захист права позивачки у спосіб, який ці права не відновлює та не є ефективним.
Не врахував суд при вирішенні справи також ту обставину, що за правовстановлюючим документом (свідоцтвом про право на спадщину за законом) ОСОБА_2 належить на праві власності 3/8 частин спірного житлового будинку, решта частини якого належала ОСОБА_5 , який вправі був здійснити відчуження своєї частки на користь ОСОБА_4 шляхом укладення договору дарування.
Задовольнивши позов ОСОБА_2 в цій частині, суд не мотивував свої висновки щодо порушення її прав при укладенні договору дарування належних ОСОБА_5 на праві власності 5/8 частин спірного будинку.
Що ж стосується вимог, які витікають із порушення прав позивачки при безоплатній приватизації земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, то обставини щодо правомірності дій відповідачів, в тому числі Херсонської міської ради при прийнятті рішення про передачу земельної ділянки комунальної власності у власність ОСОБА_4 , судом не досліджувалися та мотиви, із яких суд виходив, задовольняючи цю вимогу, в рішенні суду не наведені, в той час, як вирішення цього питання залежить від обґрунтованості позову ОСОБА_2 щодо відновлення її прав співвласника на житловий будинок, який розташований на спірній земельній ділянці, оскільки це право ґрунтується на положеннях земельного законодавства щодо переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду (стаття 120 ЗК України, стаття 90 ЗК УРСР 1970 року, в редакції, що діяла на час набуття позивачкою права власності на частку в будинку).
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту її цивільних прав у спірних правовідносинах, тому рішення суду як помилково ухвалене підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних вимог із наведених вище підстав.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд
постановив: 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 26 серпня 2011 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Херсонської міської ради про визнання недійсними договору дарування та державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права користування частиною земельної ділянки відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий                              Л. В. Пузанова

Судді:                                                                І. В. Склярська

                          Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 16 квітня 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова