ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       06 травня 2021 року                м. Чернівці                Справа № 722/760/20

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
секретар: Тодоряк Г.Д.,
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач:  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Твердушкін Руслан Дмитрович,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1  на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2021 року, ухваленого під головуванням судді Унгуряна С.В., дата складання повного тексту рішення 15.02.2021 року, -

В С Т А Н О В И В:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсною довіреності.
В обґрунтування вимог посилався на те, що в 2013 році після смерті своєї матері успадкував належний їй житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
19.05.2018 року він був затриманий працівниками поліції за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, в подальшому ухвалою Сокирянського районного суду в справі №722/678/18 від 21.05.2018 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Чернівецька установа виконання покарань (№33)».
Під час обрання судом запобіжного заходу в залі суду були присутні його донька ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_2 , які знаючи, що санкція ст.187 КК України, за якою йому було оголошено підозру, передбачає позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна, запропонували підписати довіреність для надання права своєму зятю укласти договір дарування на ім`я ОСОБА_4 та подарувати їй житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами, Провадження №22-ц/822/414/21
що знаходиться по АДРЕСА_1 
Враховуючи те, що позивач перебував у стані страху та розпачу, міг потрапити до місць позбавлення волі та позбутись належного йому на праві приватної власності майна, його донька та зять цим скористались і вмовили працівників поліції, які в той час виконували ухвалу суду та перевозили його до СІЗО, заїхати до нотаріальної контори приватного нотаріуса Твердушкіна Р.Д., де ОСОБА_1 підписав довіреність не читаючи її.
Вироком Сокирянського районного суду Чернівецької області в справі №722/1124/18 від 18.10.2018 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, і призначено покарання у виді одного року позбавлення волі.
Повернувшись з місць позбавлення волі 18.06.2019 року він дізнався, що відповідач та його дружина хочуть продати будинок, чим буде порушено його права.
Вважає, що відповідач скориставшись його пригніченим станом, ввів його в оману, внаслідок чого той підписав оспорювану довіреність та втратив право на належне йому майно. Також вказує, що нотаріус Твердушкін Р.Д. знав, що в момент підписання довіреності той перебував під слідством, а тому не мав права посвідчувати такий правочин.
Посилаючись на норми ст.ст.230, 232-233 ЦК України просив визнати недійсною довіреність на представництво інтересів від 21.05.2018 року за реєстраційним №1002, посвідчену приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Твердушкіним Р.Д.
Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 05.02.2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
       Зазначає обставини, викладені в позовній заяві з посиланням на вимоги ст.ст.203, 233 ЦК України, та вказує, що дії ОСОБА_1 , який перебував під впливом тяжкої обставини, були спрямовані на усунення такої, а саме загрози втратити житло, отже його дії були вимушеними. Доводи апеляційної скарги зводяться до вибуття майна з власності поза волею власника.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймають участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.
Ухвалюючи рішення про відмову позивачці у задоволенні її позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що між відповідачем та ОСОБА_4 була злочинна змова, не встановлено жодних негативних наслідків для довірителя, а отже, відсутні правові підстави, передбачені статтями 232, 233 ЦК України для визнання оскаржуваного правочину недійсним.
Крім того, судом встановлено, що значний проміжок часу після видачі позивачем довіреності та звернення ним до суду про визнання її недійсною вказує на те, що в момент укладення договору доручення його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі, а посилання позивача на те, що довіреність надана ним відповідачу під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для нього умовах є безпідставними.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, про те не погоджується з мотивами, що стали підставою для цього виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Сокирянського районного суду Чернівецької області в справі №722/678/18 від 21.05.2018 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання його під вартою в ДУ «Чернівецька установа виконання покарань №33» (а.с.10-12).
21.05.2018 року ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 була видана довіреність, якою довіритель уповноважив ОСОБА_2 подарувати на умовах за його розсудом належний ОСОБА_1 на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , його доньці ОСОБА_4 , довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Твердушкіним Р.Д. (а.с.8). 
29.05.2018 року між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі цієї довіреності, та ОСОБА_4 було укладеного договір дарування житлового будинку, за яким дарувальник подарував, а обдарований прийняв у дар належний ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 (а.с.9).
Вироком Сокирянського районного суду Чернівецької області від 18.10.2018 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначено йому покарання у виді одного року позбавлення волі (а.с.13-16).
18.06.2019 року ОСОБА_1 був звільнений з місця відбування покарання (а.с.17).
10.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Твердушкіна Р.Д. із заявою про припинення дії виданої ним 21.05.2018 року довіреності на розпорядження належним йому майном, про що внесено відомості в Єдиному реєстрі довіреностей (а.с.52, 54).
Зазначені обставини сторонами визнаються та не спростовуються.
Про те, доводи позовної заяви зазначають мету судового захисту в цьому спорі для подальшого визнання недійсним договору дарування та повернення спірного житла у власність позивача, отже зводяться до спору про право, наявність якого стверджується за позивачем.
Стаття 244 ЦК України визначає, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За своїм змістом довіреність є одностороннім правочином, вольовою дією однієї особи.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (ч.1-3 ст.202 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
В силу ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
За змістом ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Однією з підстав припинення права власності, визначених ч.1 ст.346 ЦК України, є п.1, згідно якого права власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Так, доводи позовної заяви та апеляційної скарги, пояснення позивача зводяться до незгоди з відчуженням майна, яке належало ОСОБА_1 , та пред`явлення позову здійснено з метою захисту права власності на спірне майно.
Переглядаючи справу по суті спору колегія суддів виходить з того, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Тлумачення ст.ст.15, 16 ЦК України свідчить, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).
Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п.36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Відповідно до ч.1 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.
Отже, з урахуванням того, що довіреність від 21.05.2018 року на вчинення договору дарування була реалізована 29.05.2018 року, а майно, яке належало позивачу, відчужене за договором дарування, то самостійна вимога про визнання недійсним доручення з урахуванням дії презумпції правомірності правочину (на підставі якого спірне майно вибуло з власності позивача) не захистить та не відновить порушене право ОСОБА_1 , за захистом якого останній звернувся до суду.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, вдався до оцінки доказів і зробив висновки щодо предмета спору з підстав недоведеності існування обставин, передбачених статтями 230, 232, 233 ЦК України щодо оспорюваного у цій справі правочину, недійсність якого не впливає на набуття чи припинення права власності на спірне майно, за захистом якого фактично звернувся позивач, оскільки задоволення заявленої такої вимоги втрачає будь-який сенс у захисті права власності особою, яка вважає себе власником майна, та потребує подальшого судового захисту. 
Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2021 року змінити, виклавши мотиви та обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог у редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/
Судді - підписи /І.М. Литвинюк, І.Б. Перепелюк/