ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2021 р.                                                                Справа № 914/2637/20

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Бонк Т.Б.,                                                                                                                        Матущак О.І.,
за участю секретаря судового засідання Федорів Н.В.,

та представників сторін:
від позивача – Маслянко С.В. (керівник)
від відповідача (скаржника) – не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства “ДТЕК Західенерго”, вих.№82/134 від 15 лютого 2021 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 25 січня 2021 року (підписане 29.01.2021), суддя Крупник Р.В.
у справі №914/2637/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Аст-Мастер”, м. Київ
до відповідача Акціонерного товариства “ДТЕК Західенерго”, м. Львів в особі Відокремленого підрозділу “Бурштинська електрична станція” АТ “ДТЕК Західенерго”, м. Бурштин, Івано-Франківська область
про стягнення боргу, 3% річних, інфляційних втрат за договором про надання послуг

в с т а н о в и в :
02 жовтня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аст-Мастер» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача – Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» в особі Відокремленого підрозділу «Бурштинська електрична станція» АТ «ДТЕК Західенерго» про стягнення 955  549,09 грн., з яких: 914  894,60 грн. – заборгованість за договором про надання послуг; 15  890,94 грн. – інфляційні втрати та 24  763,55 грн. – 3% річних.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 25 січня 2021 року у справі №914/2637/20 позов задоволено в повному обсязі. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 914 894,60 грн. – боргу; 15 890,94 грн. – інфляційних втрат та 24 763,55 грн. – 3% річних. Поряд з тим, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 8  333,33 грн. – витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем не виконано умов укладеного між сторонами договору про надання послуг щодо оплати вартості наданих послуг на загальну суму 914  894,60 грн. Поряд з тим, суд на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат, визнав правомірним стягнення з відповідача вказаних нарахувань у повному обсязі. Щодо стягнення витрат на послуги адвоката, суд зазначив: враховуючи те, що правнича допомога, надана позивачу АО «Нечаєв і партнери» згідно Акту про надані юридичні послуги від 30.09.2020р. за договором про надання правової допомоги №9/19 від 10.07.2019р. складається з підготовки позовної заяви і становить не 10000,00 грн., а 8333,33 грн. (1666,67 грн. х 5 год.), беручи до уваги те, що факт надання позивачеві професійної правничої допомоги підтверджується документально, відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат у порядку ч. 5-6 ст. 126 ГПК України подано не було, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 8333,33 грн.

Частково не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач – Акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 25 січня 2021 року у справі №914/2637/20 в частині стягнення 15  890,94 грн. – інфляційних втрат та 8  333,33 грн. – витрат на правову допомогу та просить прийняти в цій частині нове рішення про відмову у стягненні інфляційних втрат та судових витрат. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що індекс інфляції за серпень 2019 року був від`ємний та становив 99,7%, у звязку з чим, дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача 15  890,94 грн. інфляційних втрат. Одночасно, наголошує, що суд, встановивши що позивачем не правильно визначено строк прострочення з 20 серпня 2019 року, стягнув інфляційні втрати в повному обсязі. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу скаржник вважає такі неспівмірними з ціною позову та складністю справи. Поряд з тим, наголошує, що додаткове пояснення до позовної заяви підписано не представником позивача – адвокатом, а директором позивача, а у акті про надання юридичних послуг від 30.09.2020 року позивачем помилково включено правовий аналіз документів та підготовка відповіді на лист ТОВ «Таврія Агроінвест», яке не має жодного відношення до відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу (вих.№14/04 від 14.04.2021 року) позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, щодо розрахунку інфляційних втрат посилається на роз`яснення, викладені у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19. Щодо витрат на професійну правову допомогу зазначає, що в акті про надання юридичних послуг від 30 вересня 2020 року міститься детальний опис наданих послуг із розшифровкою витрат часу, при цьому, у вказаному акті взагалі не зазначено про підготовку адвокатом додаткового пояснення від 27.10.2020 та відповідні витрати не заявлялись в суді для відшкодування. Одночасно вказує, що включені в акт послуги щодо підготовки відповіді на лист ТОВ «Таврія Агроінвест» не заявлялись до стягнення в межах цієї справи, оскільки загальна сума за актом становить 11  666,67 грн., а позивачем заявлено до відшкодування 8  333,33 грн. Поряд з цим, наголосив, що відповідач не подавав до суду першої інстанції жодних клопотань про зменшення розміру судових витрат. Крім цього, позивач просить суд стягнути з відповідача 5  000 грн. – витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Керівник позивача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу. Також просив стягнути з відповідача на користь позивача 5 000 грн. – витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Представник відповідача (скаржника) в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.
27 травня 2021 року від відповідача до суду надійшло клопотання (вих.№82/655 від 17.05.2021), в якому просить закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 914  894,60 грн., у зв`язку з сплатою відповідачем вказаної суми, а відтак і відсутністю предмета спору. Поряд з цим, просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 25 січня 2021 року у справі №914/2637/20 в частині стягнення 15 890,94 грн. – інфляційних втрат та 8 333,33 грн. – витрат на правову допомогу та просить прийняти в цій частині нове рішення про відмову у стягненні інфляційних втрат та судових витрат.
Слід зазначити, що предметом апеляційного оскарження відповідачем є рішення Господарського суду Львівської області від 25 січня 2021 року у справі №914/2637/20 лише в частині стягнення 15 890,94 грн. – інфляційних втрат та 8 333,33 грн. – витрат на правову допомогу. Вказане підтверджується вимогами апеляційної скарги. Виходячи з оскаржуваної суми (щодо стягнення інфляційних втрат) скаржником сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на наведене вище, беручи до уваги вимоги апеляційної скарги відповідача, апеляційний суд переглядає справу лише в частині стягнення інфляційних втрат та судових витрат на послуги професійної правничої допомоги, у зв`язку з чим, не вбачає підстав для закриття провадження у справі, враховуючи сплату відповідачем основного боргу після винесення судом першої інстанції рішення у справі.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки явка представника відповідача в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення керівника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 06 травня 2019 року між АТ «ДТЕК Західенерго» в особі ВП «Бурштинська ТЕС» АТ «ДТЕК Західенерго» (замовником) та ТОВ «АСТ-МАСТЕР» (виконавцем) укладено договір про надання послуг №2800-ЗЭ-БуТЭС (надалі Договір).
Відповідно до п.п.1.1, 1.2 Договору виконавець зобов`язується у 2019 році надати замовнику послуги, зазначені в п.1.2. цього Договору, а Замовник – прийняти і оплатити такі послуги. Найменування послуг (код ДКПП 021-2015: 45290007 Ремонт та технічне обслуговування установок), ДКПП 016-2010: 33.12.1 - Ремонтування та технічне обслуговування машин загальної призначеності): Очистка трубних систем конденсаторів (далі «послуги»).
Розрахунки проводяться шляхом оплати замовником наданих виконавцем замовнику послуг протягом 5 (п`яти) робочих днів з 90 (дев`яностого) календарного дня після підписання сторонами акту прийому-передачі наданих послуг, пред`явлення виконавцем рахунку на оплату послуг та за умови надання виконавцем належним чином оформленої податкової накладної. Якщо останній день строку для оплати, що встановлений цим Договором, припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, днем закінчення такого строку є перший за ним робочий день (п.4.1 Договору).
Відповідно до п.4.2 Договору на дату виникнення податкових зобов`язань (або підстав для їх коригування відповідно до Податкового кодексу України) виконавець складає податкову накладну (розрахунок коригування до податкової накладної) в електронній формі. Реєстрація податкових накладних та розрахунків коригувань до них у випадках, передбачених законодавством, здійснюється виконавцем протягом 3-х календарних днів з дати виникнення податкових зобов`язань (підстав для їх коригування відповідно до Податкового кодексу України).
Згідно з п.5.4-5.6 Договору надані виконавцем послуги згідно з цим договором оформлюються актами прийому-передачі наданих послуг із зазначенням коду згідно ДКПП, які виконавець надає до 01 (першого) числа місяця, наступного за звітним. В акті прийому-передачі наданих послуг повинен бути відображений фактичний обсяг наданих послуг протягом звітного місяця (періоду). Замовник перевіряє надані акти прийому-передачі наданих послуг в строк до 3 (трьох) робочих днів після їх отримання. У разі відмови замовника підписати акт прийому-передачі наданих послуг, він направляє письмове повідомлення виконавцю з відмовою від підписання акту прийому-передачі наданих послуг з вказуванням переліку виявлених недоліків (дефектів).
У п.10.1 Договору сторони погодили, що останній набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31 грудня 2019 року, а в частині проведення розрахунків – до повного виконання сторонами своїх грошових зобов`язань.
На виконання умов договору позивачем надано відповідачу послуги на загальну суму 964  894,60 грн., що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг): №12 від 16.05.2019р. на суму 100062,64 грн., №21 від 03.06.2019р. на суму 98128,92 грн., №30 від 01.07.2019р. на суму 98043,52 грн., №31 від 01.07.2019р. на суму 99597,73 грн., №32 від 01.07.2019р. на суму 96796,58 грн., №33 від 01.07.2019р. на суму 90596,22 грн., №46 від 01.10.2019р. на суму 101339,93 грн., №47 від 01.10.2019р. на суму 90749,87 грн., №48 від 01.10.2019р. на суму 91723,64 грн., №49 від 01.10.2019р. на суму 97855,55 грн. Вказані акти підписані сторонами, в тому числі і відповідачем без жодних зауважень.
Як вбачається із матеріалів справи виконавцем виставлено замовнику рахунки на оплату, а також зареєстровано в органах ДПС податкові накладні (в т.ч. розрахунок коригування кількісних і вартісних показників до податкових накладних), складені на підставі усіх підписаних між сторонами актів здачі-приймання робіт (надання) послуг за договором.
На виконання умов договору відповідач сплатив на рахунок позивача 50  000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №196881 від 18.10.2019 року та випискою по банківському рахунку.
Докази сплати решти наданих позивачем послуг у матеріалах справи, станом на час вирішення спору місцевим господарським судом, були відсутні та відповідачем суду першої інстанції не надано.
02 червня 2020 року позивач звернувся до відповідача з вимогою (вих.№1-02/06 від 02.06.2020) про сплату заборгованості за договором про надання послуг в сумі 914  894,60 грн.
Однак, вказана вимога залишена відповідачем без задоволення.
У жовтні 2020 року ТзОВ «Аст-Мастер» звернулось до суду з цим позовом про стягнення з АТ «ДТЕК Західенерго» в особі Відокремленого підрозділу «Бурштинська електрична станція» АТ «ДТЕК Західенерго» 955 549,09 грн., з яких: 914 894,60 грн. – заборгованість за договором про надання послуг; 15 890,94 грн. – інфляційні втрати та 24 763,55 грн. – 3% річних.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.903 ЦК України).
В силу положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Так, у п.4.1 Договору сторони погодили, що розрахунки проводяться шляхом оплати замовником наданих виконавцем замовнику послуг протягом 5 (п`яти) робочих днів з 90 (дев`яностого) календарного дня після підписання сторонами акту прийому-передачі наданих послуг, пред`явлення виконавцем рахунку на оплату послуг та за умови надання виконавцем належним чином оформленої податкової накладної. Якщо останній день строку для оплати, що встановлений цим Договором, припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, днем закінчення такого строку є перший за ним робочий день.
Судом встановлено, що у строк, передбачений п.4.1 Договору, відповідачем не оплачено надані позивачем послуги на загальну суму 914  894,60 грн.

Поряд з тим, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 15 890,94 грн. – інфляційних втрат та 24 763,55 грн. – 3% річних, нарахованих у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання щодо оплати за надані послуги.
Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач не погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення інфляційних втрат в сумі 15  890,94 грн.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму "інфляційних втрат" як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
У кредитора згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
У постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18, зазначено, що нарахування «інфляційних втрат» за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19 викладений правовий висновок про те, що при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 №265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу.
Поряд з тим, у постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачала необхідності відступу від такого способу розрахунку інфляційних збитків у порядку статті 625 ЦК України, оскільки він не суперечить зазначеній нормі права та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків.
З урахуванням наведених роз`яснень, перевіривши відповідний розрахунок позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в повному обсязі (15 890,94 грн.), не зважаючи на те, що позивачем при розрахунку неправильно визначено початок строку прострочення (з 20 серпня 2019 року), в той час як такий почався з 21 серпня 2019 року, згідно з умовами укладеного між сторонами договору, оскільки, за підрахунками суду загальна сума інфляційних втрат за спірний період є більшою, ніж заявлена до стягнення позивачем.
Поряд з тим, колегія суддів вважає помилковими посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції від`ємного індексу інфляції за серпень 2019 року, оскільки, судом встановлено початок строку прострочення з 21 серпня 2019 року, відтак, період прострочення виконання грошового зобов`язання у серпні склав неповний місяць, кількість днів прострочення становила менше 15, відтак, інфляційні втрати за серпень судом не враховувались.

Також в апеляційній скарзі відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з нього 8  333,33 грн. – витрат на професійну правничу допомогу, оскільки така є завищеною.
Відповідно до ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
В силу положень ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1).
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2 ст.126 ГПК України).
Відповідно до ч.3 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 126 ГПК України).
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч.4 ст.126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. (Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі №903/390/18, від 21 січня 2020 року у справі №916/2982/16, від 07 липня 2020 року у справі №914/1002/19).
Згідно з ч.5 ст.126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 6 ст.126 ГПК України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до п.п.1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст.2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно з ч.1 ст.169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.ч.5 та 6 ст.126 ГПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
У розумінні положень ч.5 ст.126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. (Аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19).
Колегія суддів встановила, що в матеріалах справи відсутні будь-які клопотання відповідача, подані до суду першої інстанції, про зменшення розміру витрат позивача на професійну правову допомогу із обґрунтуванням доводів щодо такого зменшення та поданням відповідних доказів.
Одночасно доводи скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновку суду про стягнення з відповідача на користь позивача 8  333,33 грн. – витрат на професійну правничу допомогу.
Зокрема, судом встановлено, що в акті про надання юридичних послуг від 30 вересня 2020 року міститься детальний опис наданих послуг, при цьому, у вказаному акті не зазначено про підготовку адвокатом додаткового пояснення від 27.10.2020 (про яке згадує скаржник) та відповідні витрати не заявлялись позивачем до відшкодування.
Щодо зазначення в акті про надання юридичних послуг від 30 вересня 2020 року послуг з підготовки відповіді на лист ТОВ «Таврія Агроінвест» (розмір витрат – 3  333,34 грн.), то такі витрати судом першої інстанції не присуджено до стягнення. Місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача лише витрат з підготовки позовної заяви.
Разом з цим, зважаючи на предмет спору, складність справи та значення її для сторін, поведінку відповідача, колегія суддів не встановила будь-яких підстав не присуджувати позивачу суму відшкодування витрат на професійну правову допомогу у суді першої інстанції, що становить 8  333,33 грн., яка підтверджена матеріалами справи.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Беручи до уваги все наведене вище, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позову а також стягнення з відповідача судових витрат.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Крім цього, у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційний суд стягнути з відповідача 5 000 грн. – витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
У підтвердження понесення позивачем витрат останній надав суду наступні докази: копію договору №1/21 про надання правової допомоги від 01 січня 2021 року; копію ордеру серія КВ №063516 від 18 лютого 2021 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ №004311 від 30 січня 2015 року; копію акту про надані юридичні послуги від 14 квітня 2021 року на суму 5  000 грн.; копію рахунку №41 від 14 квітня 2021 року на суму 5  000 грн.; копію виписки по рахунку за 14 квітня 2021 року.
В акті про надані юридичні послуги від 14 квітня 2021 року зазначено надання адвокатом Осіпчук Віталієм Юрійовичем позивачу наступних послуг: «підготовка відзиву на апеляційну скаргу (2 год.) – 5  000 грн.».
Слід зазначити, що до суду від відповідача не надходили будь-які клопотання щодо зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. Судом встановлено, що відзив на апеляційну скаргу разом з долученими до нього додатками надіслано відповідачу 15 квітня 2021 року, що підтверджується накладною Укрпошти та описом вкладення у лист №0421108458866.
Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав з власної ініціативи для відмови позивачу у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5  000 грн., оскільки такі витрати відповідають критеріям, передбаченим ст.ст.126 та 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст.123, 126, 129, 236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 25 січня 2021 року у справі №914/2637/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» – без задоволення.
Стягнути з Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» (79026, м. Львів, вул. Козельницька, 15; код ЄДРПОУ 23269555) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аст-Мастер» (04086, м. Київ, вул. Петропавлівська, 34А; код ЄДРПОУ 24100025) 5  000 грн. – у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному господарському суді.
На виконання постанови місцевому господарському суду видати наказ.
Матеріали справи №914/2637/20 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 11 червня 2021 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Бонк Т.Б.

Суддя                                                                                          Матущак О.І.